Георги Караславов
Освобождение

chitanka.info

1.

Нощта беше ясна, светла и топла; равното, сиво, безкрайно поле тънеше в дълбока, мъртва тишина. Отникъде не долиташе ни звук, ни глас, ни стон. Дори жабите, които друг път по това време се деряха в гьолищата на близката река и във водата на срещните воденици, сега рано-рано бяха се спотаили.

И като през никое друго лято много ниви още бяха непожънати. Пшеницата се ронеше вече, топлата и напукана земя беше застлана със зърно. А дето беше пожъната навреме, снопите или не бяха събрани, или кръстците бяха разтурени и разбишкани. По кърищата кръстосваха бездомни, гладни, уморени кучета, загубили стопаните си, настървени и объркани.

И в тази глуха нощ, през това посърнало, изоставено поле като през пустиня крачеха двама млади мъже. Те пресичаха синори и междуселски пътища, подгонени сякаш от тежка, непредотвратима неволя. Когато някъде им се изпречваше нива със завалена прегоряла пшеница, те газеха напреко, каталясали, съсредоточени и сериозни.

Тези двама млади мъже бяха братя Гатеви, обущари в Чирпан. Натоварени с всичко по-ценно, което можеха да дигнат в шарените торби, привързани като раници през мишниците им, те се завръщаха в своето родно село Дервент Енимахле. Наистина селото беше на шосето за Цариград, но засега то беше по-настрана от пътищата към Стара планина, по които денонощно се движеха редовни турски войски — низами, запасни — редифи, опълченци — мустафъзи, заптиета, обози, плячкаджии. При това двамата братя бяха членове на революционния комитет, основан от Левски, по чудо не ги разкриха около злополучното Старозагорско въстание, а и сега не ги надушиха. Те решиха да се приберат в селото си, при родители и близки, дето не знаеха нищо за тяхната революционна дейност и дето по-лесно биха се прикрили… Дервент беше голямо чисто българско село и в него през тези тревожни дни по-лесно можеха да се укрият. Те прегазиха Марица над Юртчий, минаха между двете турски селца Кушията и Чилингирмахле и се насочиха към източната част на родното си село. Отвъд имаше още две турски села — Дерекьой и Муранли, но те бяха с по двайсетина къщи. Димитър, по възрастният от братята, нисък, но много набит, здрав и изпечен мъж, се спря до един храст и посочи някъде далече зад смълчаното село:

— Виж, Гочо, виж там — нещо гори!

Гочо приповдигна и намести с леко тръсване дълбоката тежка торба, закова се на място и като си пое дъх, вгледа се в далечината, дето някакво огнено валмо се премяташе и ту избуяваше, ту се снишаваше.

— Това е някъде зад корията, към дерекьовското землище — забележи Гочо.

— Не е в дерекьовско землище! — заклати решително глава Димитър. — Това е над Вереница, точно където е нашата нива.

— Не е, така ти се види! — сви устни Гочо. Може да е и по-нататък… към Балталъка…

— Разправяха, че нататък имало турски бежанци — каза живо Димитър, впил своя остър поглед в далечината. — Горят, палят… — процеди той с чувство на спотаена, неудовлетворена злост.

— Ядат си пътнилата — рече тихо и безстрастно Гочо. Димитър беше свикнал с неговото философско отношение към всичко и поради това не се дразнеше.

— Запъна се работата — каза той с тъга и съжаление. — Много сган хвърлиха турчолята… Братушките няма лесно да пробият…

— Те само да пробият, па нека да е и по-късно — отвърна Гочо и погледна към батя си. — А то… ако се върнат… Майчице! Кой ще, да си е жив!

— Нее! — махна припряно с ръка Димитър. — За връщане — те няма да се върнат… Ами дано поскоро да дойдат и насам, че…

Димитър все поглеждаше към корията, дето се премятаха огнените валма. По едно време пламъкът притихна и вече не се мярна. Наистина, какво гореше там? Трудно беше да се определи нощем къде и какво точно е запалено. Двамата братя още тръпнат от страшните пожарища, които неотдавна светеха над цялото Старозагорско поле. Тези пожарища пометоха толкова български села, пометоха и цялата Стара Загора — очевидци разказваха, че от големия и хубав град не оцеляла нито една къща. Хиляди, хиляди невинни българи паднали под ятаганите на побеснелите османлии!… Вечер, настръхнали от страх, угнетени от несигурността на утрешния ден, посърнали мъже и жени в Чирпан се взираха в далечните огнени сияния на запалените села… Радостта, че днес-утре дългоочакваните братушки ще дойдат и ще ги освободят, само трепна и угасна. Руските войски отстъпиха на Балкана и душите на българите помръкнаха. Дори децата бяха като попарени — изпокриха се из къщите и дворищата, ошупиха се, забравиха за игрите и закачките.

Братята постояха още малко мълчаливи, съсредоточени и като по някакъв невидим знак поеха към селото. Но те не влязоха направо от източната страна, а пресякоха пътя за Хаджиелес, свърнаха през вековните дъбове, нахвърляни из крайселската мера, и поеха по тясна уличка, тревясала край кирпичените зидове и плетищата от пръти и драки. Те вървяха дебнешком. Селото беше като мъртво. Никъде нямаше светлинка, не се чуваше никакъв звук, дори кучетата като че бяха потънали в земята. По едно време Димитър шътна и опря ръка в гърдите на брата си. Пътниците се заковаха на място и се ослушаха. По шосето над селото тропаха коли. Димитър съобрази нещо и тръгна пак леко и внимателно като котка. Преди време един техен съселянин, който се беше промъкнал до Чирпан, им разказваше, че из селото шетали низами и башибозуци, а в Ставраковия хан се настанил някакъв мюлязимин с десетина аскери. Мюлязиминът забранил да се влиза и да се излиза от селото нощем. Чичо Гочо мухтарят ходил от къща на къща да обясиява на хората, че не е време да дразнят турците и че за непокорството на един могат да си изпатят всички…

След малко братята спряха пред пътната порта на своя дом. Гочо свали тежката торба от запотения си гръб и с един скок мина в двора. Портата беше залостена. Той я отвори и пак внимателно и мълчаливо я залости. Зад средната греда на сайванта се показа старица с черен дюлбен на главата. А от страничната врата надникна и нисък плешив мъж с бозови потури, разгърден, по риза, без пояс и бос.

Това бяха родителите на двамата обущари. Бащата беше не много висок, но не и много нисък, сух, с почернели хлътнали бузи. Челото му беше високо, защото лобът беше олисял. Рядката посребрена коса падаше безредно над големите му тънки уши. Майката беше слаба, но кокалеста жена, с умни проницателни очи. Откак започна войната, тревожните мисли за двамата й сина съвсем я стопиха. Синовете знаеха това и много я жалеха. Тя се тревожеше за тях не само защото времената бяха размирни, но още и за това, че както дочували хората, месели се малко в комитетските работи. Майката не знаеше какви са тези комитетски работи, знаеше само, че за такива неща турците бесят и изпращат на заточение. Отдавна тя чакаше децата й да си дойдат, по цял ден беше нащрек, а нощем уж спеше, а и от най-слабия шум се сяпаше и поглеждаше през малкото прозорче.

Пътниците оставиха торбите на сайванта и се ръкуваха поред със своите родители.

— Добър вечер, тате. Добър вечер, мале.

Те целунаха мълчаливо сбърчените старчески ръце и се спряха под ниския сайвант в някаква нерешителност. Нощта беше много топла, те бяха сгорещени от дългия път, запотени и затова не им се влизаше в тъмната стая.

— Колко сме треперали с тейка ви! — отдъхна си майката. — Боже, викахме си, какво ли стана с тия деца.

— Че какво ще стане? — сви набитите си рамене Димитър. — Нищо.

— Нали виждаш какви са времената бре, сине! — заклати забулената си глава старицата. — Човешкият живот не струва колкото един мангър.

— Какво? — обърна се с цялото си лице към нея Димитър. — Увълчили са се читаците, а?

— Да ги господ убие макар! — прокле майката. — Откъде се довлече толкова сган!… Плъзнали са по кърищата… като скакалци.

— Какво правят? — интересуваше се живо Димитър.

— Грабят! — отвърна глухо, но натъртено бащата.

— Очукаха ръжта, и ченицата чукат, мелят и ядат, дано ги червеи смелят болаким! — допълни майката.

— Що добитък изколиха! — въздъхна като ехо бащата. — И нищо не можеш да им кажеш… Те и без това си бяха наежени, а сега — не се накусят.

— А хората закачат ли? — обади се и Гочо.

— Ами засега това е… дето пращат на ангария с колите… — Бащата посочи с жест някъде на северозапад. — Носят джепане. И не пращат своите — турчолята и от Дерекьой, и от Муранли, и от Чилингирмахле и Кушията си гледат работата, а нашите трепят добитъка си и си губят времето…

— Много ли са изпратени? — намръщи се и Димитър.

— Па… до стотина чифта трябва да има… Някои са излезли преди два месеца и още не са се върнали… Преди три дена замина и батю ти Гатю.

Димитър знаеше, че както изпращат другите, така могат да изпратят и батя му, но това като че го засегна някак особено. И не се запита дори какво е могъл да направи Гатю — за най-малкото неподчинение турците убиваха и съсипваха цели семейства.

— И той ли? — извърна се като ужилен Димитър. — Ти знаеш ли за какво ги пращат там? — Бащата сви рамене и преглътна мълчаливо, като облиза сухите си посинели устни. — Да носят джепане! И срещу кого? — наведе се Димитър, целият разтреперан от възмущение. — Знаеш ли срещу кого?

— Знам — отвърна с мъчително изражение бащата. Той сви пак рамене и се разтърси леко, като че по тялото му пробягнаха студени тръпки. — Ако не беше заминал, щяха да го обесят. — Той залюля посивялата си глава и синовете забелязаха в здрачевината колко мъчно и тежко му беше. — Заобиколили са ни като чакали — продължи бащата. — И досега да са ни изколили и изгорили, ако да не им трябвахме…

— Седим като на тръни — въздъхна пак майката.

От ниската врата на срещната стая се показа рошава глава на здрав и жилав момък.

— Аа! — извика зарадван и непредпазлив момъкът. — Кога си дойдохте? — Той се ръкува с гостите и отпусна гърлестия си глас, но майката го сръга отстрана. И той тутакси се сви. — Иии, как съм заспал — рече той вече по-тихо и по-предпазливо.

— Хайде, иди си легни пак! — сбута го нетърпелива майката.

— Наспах се! — отвърна троснато той.

— Грозьо! — сопна му се бащата.

Грозю го погледна умолително.

— Тетьо, не ми се спи — рече той тихо и внушително. Бащата и майката знаеха упоритостта на Грозя, уверени бяха, че той няма да се прибере в леглото си, но им се искаше да не слуша този разговор. Сигурно Димитър и Гочо ще кажат неща, които щяха да разпалят момъка, който все упрекваше своите родители, че го вардят като някое прощъпулче…

Грозю беше най-малкият син на Гатеви. Той беше як, буен, денем се промъкваше над селото и наблюдаваше движението на турските обози, на турските бежанци, озлобени, напоени с омраза към българите. Много от турските бежанци бяха въоръжени. Вечер те вардеха своите лагери, шетаха по кърищата, задигаха где каквото им паднеше, колеха добитъка и налитаха в домовете на българите. Разправяха, че в съседните български села имало убити мъже и младежи. Старите Гатеви се страхуваха за своя мизинец и гледаха да го не изтърват. Но той намираше дружина и все се изплъзваше от погледите им.

— Ние и вас разсънихме — рече Гочо.

— Та кой е мигал, сине! — каза уморена и тъжна майката. — И може ли да легне човек, когато не знае какво ще стане след малко.

— Че какво ще стане! — каза твърдо, решително Димитър, за да ги успокои. — Нищо няма да стане. Скоро братушките ще дойдат и това ще да е…

— От твоите уста в божите уши, сине! — прекръсти се обнадеждена майката. И като се наведе, та дигна торбите им, кимна към срещната врата: — Трябва да сте огладнели… Хайде, елате да похапнете…

Всички влязоха в ниска, широка стая с пръстен под. Надясно тъмнееше угаснало огнище. От широкия комин висеше желязна верига с кука на края — канджа. Старата запали дълга боринова цепеница и я подпря в ъгъла на огнището. До стената насреща под малко прозорче се виждаше алище — козяк, хвърлен направо върху пръстения под, и тънка оръфана черга, изтъкана от парцали и коноп. Майката издърпа чевръсто кръгла паралия и нареди върху нея сух царевичен хляб с напукана кора, няколко глави пресен чеснов лук, няколко стръка пресен кромид и паница с незапържен фасул. Димитър развърза своята торба, разтършува я и измъкна връзка сухи суджуци. Той ги остави върху паралията, като придърпа едно от трикраките столчета, но майката посегна, взе суджуците, извърна се сърдито, закачи ги пърху една кука край менците и рече троснато:

— Сега се пости… Като отговеем, тогава.

— Такива фармасонски работи не приемам в къщата си! — сгълча ги строго и бащата. — Да се пази християнският ред и закон, това съм научил аз, това и вие искам да знаете…

— То затова и теглим я! — вметна майката, убедена в правотата на своите думи.

— Пет века говеем и пак… — проломоти Димитър, но старите май не доразбраха, защото си замълчаха.

Димитър и Гочо се погледнаха хитро, усмихнаха се едва забележимо и се наведоха над паралията. Те бяха огладнели и ядоха дълго и със сладост. Бащата и майката седнаха настрана, замислени мълчаливо. На края на алището, от което преди малко беше се измъкнал, се нагласи и Грозю, зазяпан в своите батювци. Той никога не беше ходил в Чирпан, където те работеха, но беше слушал, когато разказваха за своите еснафски разпри, за борбите между чорбаджии и чираци, за учени някакви, за даскали, които проповядвали бунт срещу турската царщина и с които те, неговите братя, били като свои хора… На братята си той гледаше като на хора от друг свят, настояваше да го изпратят при тях, но майка му и баща му все отлагаха, все го уговаряха да потърпи още, че е малък, че е още зелен и че не е за такъв град…

В съседната стая изплака дете. Чу се скърцане на люлка, успокоително шъткане и след това всичко пак се спотаи. Но след малко, когато гостите бяха се нахранили, на прага се показа Гатювица, снахата. Тя беше висока, снажна жена, с дълги, черни, дебели плитки до кръста. Мургавото й лице беше посърнало от страхове и бдения. Откакто мъжът й замина с колата да носи джепане, тя все беше нацупена, недоволна и мълчалива. Смяташе, че на такъв далечен и опасен път можеше да иде и свекър й. Та той искаше да смени сина си, но Гатю не даде. А тя намираше, че свекърът не е настоявал, той само е продумал, че ще иде, колкото за лице.

И от три дена тя плачеше, сърдеше се, по цели часове не излизаше от стаята си, дори на софрата не сядаше. В къщата като че имаше мъртвец. Старият мълчеше виновно, пухтеше и мислеше. Отначало смяташе да изпрати с колата Грозя, но сетне се отказа. Грозю беше своенравен, непокорен, при най-малката неправда или обида можеше да избухне и… турците можеха да го обесят на първата върба. Гатю беше вече улегнал, пък и по характер си беше търпелив и отстъпчив. Старият настояваше сам да иде с колата, но турският офицер, мюлязиминът, който беше пратен в селото, не го прие. Че кой е крив за това и защо снахата така се е нацупила?

Гатювица се ръкува с деверите си, попита ги харно ли са, скръсти ръце и се дръпна край вратата. Тя нямаше никаква представа за местата, където щеше да иде нейният мъж, но беше си внушила, че той ще мине през Чирпан. Тя си беше внушила това, защото в къщи се приказваше, че турските войски и обози минавали през Чирпан, за да идат до бойното поле. И затова още щом разбра, че деверите й са пристигнали, тя се опита да стане, но най-малкото й дете, ненавършило още годинка, се събуди и започна да мучи. Тя се спотаи, та то да си заспи, но детето все се въртеше неспокойно и най-сетне заплака. Като заспа отново, тя се изсули безшумно от алището и мина в съседната стая при гостите.

— Ами да сте видели батя си Гатя бре, деверьо? — обърна се тя към Димитра, а след това погледна и към Гоча.

Двамата братя свиха рамене учудени и всичко в стаята притихна — само борината в огнището изпращя два-три пъти и към софрата изхвърчаха две-три искри.

— Къде ще го видят! — отговори унило бащата.

— Нали ти казваше, че всички, дето отиват ангария, минавали през Чирпан?

— Не аз, чичо Гого каза! — напомни бащата. Той като кмет по ги знае тия работи…

През Чирпан минават много коли — забележи Димитър. — Може батю Гатю да е минал, но отде да сме знаели.

— Ако е минал, той щеше да се обади — поясни Гочо, уверен, че с това снаха му ще се успокои, а и те ще бъдат простени, дето не са го видели. И за да бъде още по-убедителен, допълни: — Знае къде работим…

— Остави ме така… с четири дечица… — Гатювица издърпа шамията, покри очите и устата си с краищата й и заплака.

Всички я изгледаха крадешком, смутени.

— Ама защо ревеш бе, невесто? — рече хем малко троснато, хем успокоително свекърът. — Ходиха хората, върнаха се живо-здраво; те са далече от огъня, нищо им няма… Пък децата не са останали на пътя, гледаме ги… Хам ма-ха!

— Пък може да е на хубаво — каза наслуки майката, колкото да продума нещо, за да я поутеши.

— И право де — подхвана тази мисъл бащата — човек сега не знае къде му е късметът… Кираджиите сега вършат царска работа, на тях никой пръст не може да дигне.

Невястата подсмръкна два-три пъти, избърса очите си, завъртя се и тихо, като стъпяше предпазливо с босите си напукани крака, измъкна се и се прибра при децата си.

„Лесно ви се приказва на вас — искаше да каже тя, — защото сте си на къщата…“

Майката въздъхна дълбоко и обвеси глава. Тя също искаше с колата да иде мъжът й а не синът й. И макар че той й обясни защо не отиде, и в погледа, и в държанието й тлееше някакъв скрит, горчив упрек.

Бащата намери сгода да обясни и на синовете си защо не е заминал сам, а е оставил да отиде Гатю.

— Подбират все по-млади хора — каза той, като че за това беше говорено вече надълго и нашироко. Исках аз да ида, ама турският големец, който се навърта тук — бюлюкбашия ли е, бинбашия ли е, не го знам — та той не ме рачи. Ти, вика, си стой тук, тази работа, вика, не е за стари хора… И ме върна… Чичо Гого, само изпълнява, сега турците са едни наежени, за едното нищо ще те окачат на въжето… Ако се слушаше думата на чича Гога, той щеше да ме изпрати. Но него никой не го бръсне ки.

Майката подкани синовете си да спят. Димитър беше замислен и мълчалив. Сега той не упрекна баща си, че е пуснал батя му да носи джепане на турците. Но и не беше доволен.

Майката метна протрита рогозка до старото алище, нагласи отгоре тънък дюшек и измъкна отнякъде нова, прана конопена черга.

— Хайде, спете! — рече тя и се накани да си ходи. В това време към реката пропукаха пушки. Всички трепнаха и се спогледаха. Никой нямаше ясна представа за боевете и за разположението на турските и на руските сили и затова всички в селото чакаха всеки момент своите освободители.

Хората до такава степен бяха наплашени и угнетени, че не смееха дори да разпитат по-подробно за това, докъде са стигнали руските войски и защо още се бавят. Пък и нямаше кой да разтълкува — малцина бяха излизали по-надалечко. Само веднъж старият учител Тахчиев беше посочил синкавите очертания на Стара планина и беше казал, че там се водели боевете.

— Какво ли става? — разпери ръце майката и се загна, та угаси борината.

— Стрелят — отговори спокойно Димитър. — Малко ли харсъзи кръстосват сега…

Съсипани от страх да не бъдат нападнати и изклани и измъчени от напразните надежди да бъдат освободени час по-скоро, всички в селото тръпнеха от най-малкия шум, бяха готови да хукнат и при най-глупавата тревога. Спокойствието на Димитър уталожи старите му родители. Те пожелаха на синовете си да се наспят добре и се прибраха в стаята си.

Зазоряваше.

2.

По шосето пъплеха коли, потънали в прахуляци, уморените мършави волове едва се влачеха в непоносимия пек. Стопани от околните български села отиваха да пренасят джепане на фронта. Обикновено те спираха с колите си пред Ставраковата кръчмарница, за да нахранят добитъка, а и сами да хапнат и да пийнат нещо. Дечурлига и възрастни хора се купчеха около тях и ги питаха откъде са. Те бяха все от околните села и най-вече от селата, разположени на шосето. Кираджиите бяха млади хора. Те поглеждаха изплашени, уморени, смутени. Личеше си, че отиваха със страх към мястото, дето руси и турци се биеха.

Турски семейства, избягали от Северна България, бяха се настанили по кърищата и плячкосваха каквото намереха. Някои от тях се връщаха назад, уверени, че московците скоро ще бъдат прогонени отвъд Дунав. Турските власти разправяха, че московците напреднали до Балкана, защото нападнали ненадейно. Сега султанът изпращал своите неизброими и храбри низами, за да ги прогонят. Имаше турски бежанци, които не вярваха на тези приказки и се придвижваха на изток. Но те бяха много малко.

Турски офицери, те, види се, бяха от интендантските служби, канеха българите да не изоставят нивите си и да прибират реколтата и хората поизлизаха денем до близките ниви, но по-далече не смееха да отидат. И макар че житата не бяха лоши, вече се говореше за нечувано поскъпване на пшеницата и на царевицата. Гроздето вече зрееше, но тъй като лозята бяха по-надалече от селото, никой не смееше да припари нататък. Там шетаха разни въоръжени турски хайти, които никой българин не се решаваше да наближи. Зрееха вече и царевиците. И турските бежанци, и турците от съседните селца и махалички кършеха мамулите и хранеха добитъка си. Навсякъде се вършеха поразии, идеше тежка и гладна зима. И зимата щеше да бъде дваж и триж по-тежка, ако наистина русите се отдръпнеха отвъд Дунав…

В празничен ден бабичките обикновено ходеха на църква, дето старият поп Павел мърмореше от олтара. След това бабичките го начаваликваха и го питаха с тъга в очите какво още има да дочакат.

— Каквото е рекъл бог — отвръщаше дипломатично поп Павел и гледаше да се прибере у дома си.

Димитър и Гочо заспаха късно и грохнали от умората и напрежението, спаха докъм обед. Ободрени и освежени от дългия крепък сън, те се събудиха и като се измиха на кладенеца и се нахраниха, огледаха се из сиромашкия двор — искаше им се да поработят нещо, да помогнат на старите. Несвикнали да седят с празни ръце през делнични дни, те се поразшетаха, но нямаше какво да се работи. Майка им и Гатювица бяха обрали фасула от градината, но този фасул беше малко — двете жени сами си го очукаха и очистиха. Гостите се повъртяха из къщи и току излязоха из селото, за да разберат какво става и на какъв хал са хората.

Мъжете и жените, които се мяркаха по улиците, ги здравоваха с добре дошли и с разширени от любопитство очи ги питаха ще има ли край тази наказия. Димитър отговаряше уклончиво, а Гочо обикновено слушаше внимателно и мълчеше. Те се спряха на шосето до Ставраковия хан. Това шосе пресичаше селото на две, сега то гъмжеше от коли, от хора, от редовна войска и от башибозук.

В Ставраковия хан бяха отседнали някакви офицери. Чичо Гого се навърташе около тях, гласеше им обяд, из селото щъкаха негови хора, за да приберат от по-заможните стопани поръчаните от сутринта баници, обиварени кокошки и плодове. От хана излезе Тахчиев, облечен с нови потури и с нова салтамарка. Старият учител беше се учил някога в някой манастир и засега в селото той беше единственият учен човек. Трима младежи бяха завършили класно училище, но те и тримата учителствуваха в съседни села, та като започна войната, не се и мярнаха в родното си село, за да не се навират в очите на турските власти. Тахчиев знаеше отлично турски език, разбираше по малко и от турското писмо и това особено много го издигаше в очите на турците от околните селца. Той се зарадва, като видя двамата братя. Някога беше ги учил, те му бяха най-примерните и най-силните ученици.

— Е, какво ново из Чирпана? — попита той, загледан внимателно в тях.

— Всичко е добре — отговори неопределено Димитър.

— Какво се чува откъм Балкана? — сниши глас Тахчиев.

— Нищо не се чува.

— Разказват — много силно напъвали турците? — любопитствуваше учителят.

— Напъвали.

— А много ли аскер минава и през Чирпан?

— Много.

— И оттук минава много — забележи унило учителят. Той помълча и скърши някак многозначително побелелите си рунтави вежди. — И джепане много превозват.

— С какво го превозват? — попита нехайно Димитър.

— И с коли, ала най-много с пампора.

— С пампора ли? — учуди се Димитър.

— Най-много с пампора — потвърди учителят. — Вчера ходих в Хаджиелес — гарата гъмжеше от аскер. — Той наведе глава, прехапа устни и рече тъжно: — Голяма сила имала тая Турция.

— Русия има още по-голяма сила! — отвърна натъртено Димитър.

Учителят като че се събуди от някакъв тежък сън, погледна с благодарност своя някогашен ученик и разпери длани:

— Дай боже.

Искаше му се да се поразговори с някогашните свои ученици, жадуваше да чуе вести от по-събудени хора, на приказките на които можеше да се вярва. Но сега не беше време да се дрънка много-много и особено да се дрънка на улицата, под носа на турската власт. Турските големци бяха станали много подозрителни, много груби и само търсеха причини да трепят българите. Простите българи, поради вярата и близостта им с московците винаги са били мразени от турците. Но сега, откак започна войната, те бяха като трън в очите на турските големци. Така си мислеше старият селски учител и докато се колебаеше да ги покани ли на гости, или да не ги поканва, двамата обущари се сбогуваха и си тръгнаха…

Цял ден Димитър мисли върху този разговор със стария Тахчиев. Значи, пренасят аскер и с пампора. Сигурно пренасят и джепане. Но ако човек не може да спре тези хиляди дървени коли, които скърцат по шосетата и пътищата за към Балкана, тъй като няма да има никаква полза, ако прекатурнеш една, две или десет от тях, то друго ще е, ако по някакъв начин се забави или повреди един пампор.

Преди пет години, още чирак, но вече член на революционния комитет, Димитър заедно с много комитетски хора трябваше да си бъхте главата за това как да бъде спасен Апостола. На революционния комитет в Чирпан беше съобщено, че Левски ще бъде откаран в Одрин или в Цариград по железницата. Не можеше ли да се спре някъде около Чирпанско влакът, или пампорът, както казваха местните хора, нямаше ли колай да отвлекат Апостола и да го спасят? Тогава бяха решили да спрат влака до Хаджиелес и да измъкнат Левски от ръцете на турските власти. В малката дружинка, която щеше да свърши тази добра работа, влизаше и Димитър. Дружинката се въоръжи, Димитър обходи всички места, дълго време следи движението по железницата, най-сетне обади какво е видял и проучил. И Апостола сигурно щеше да бъде отърван, Димитър не се съмняваше в това, ако не бяха го осъдили и обесили в София… Тогава Димитър беше проучил цялото движение по тази линия, знаеше къде машинистите намаляваха и защо намаляваха парата, къде я засилваха и защо я засилваха…

Още същия ден той отиде в Хаджиелес. Гората беше потънала в прахуляци. Пред дървеното здание шетаха важно и наперено чиновниците на барон Хирш. Група офицери, запотени и задъхани от жегата, бяха се спрели под едно каваче и гледаха унило товарните вагони, натъпкани с войници. Стар, ръждив локомотив кашляше охтичаво. На прозорчето беше се облегнал огнярят и зяпаше някъде към една житна маза, дето няколко души се караха за нещо.

Димитър беше аргатувал в Хаджиелес, та познаваше като дланта на ръката си цялото землище наоколо, през което минаваше железопътната линия. И той вече кроеше различни планове за спирането на тези ешелони с войници и оръжие… Тези ешелони носеха турските сили, които спираха братушките. Трябваше да се помогне на братушките. „Да се помогне! Да се помогне!“ — започна да повтаря в ума си Димитър, като че се страхуваше да не го забрави.

Когато започна войната за освобождението на българския народ, той си мислеше, че всичко ще стане бързо, тържествено и весело — като на сватба. В началото войната наистина започна като сватба — руските войски минаха Дунава и пометоха турчолята надолу, прехвърлиха набързо Балкана, превзеха Стара Загора и спряха. До Чирпан оставаше само един хвърлей място. И след това се върнаха. Отдолу, откъм Цариград, откъм Мала Азия допълзяха турските армии. По шосето от Пловдив към Стара Загора се движеше армията на Холуси паша. Таборите се движеха бавно, като гъсеници, потънали в прах. По мрачните, небръснати лица на аскерите течаха браздулици пот, яките им бяха замърсени, по сухите им изпънати шии се отлагаха мътни, кални петна. И редом с тези табори яздеха мрачни, настървени конни башибозуци, сладкодумни ходжи и мрачни дервиши, които славеха аллаха, благославяха оръжието на падишаха и канеха правоверните да не жалят гяурите, ако искат да отидат на вечно блаженство в мечтания Мохамедов рай. Като грозно предупреждение за силите на отоманската армия по чирпанските калдъръми прогърмяха и няколко топа, които еснафите поглеждаха и измерваха със скрита тревога… Много народ се извървя по всички пътища към Балкана, голяма сила притисна русите. Дочуваше се, че там някъде към старопланинските върхове се водели боеве. Турците бяха много окуражени. Един офицер разправял в Ставраковия хан, че до месец-два московците щели да си идат, откъдето са дошли, и съветвал селяните да си гледат спокойно работата. Хвалел се, че и ингилизите, и швабите, и французите били против московския цар. Димитър чуваше всички тия приказки и сърцето му се свиваше. Някаква горчива буца беше заседнала на гърдите му и като че го душеше. „Да се помогне! Да се помогне!“ — повтаряше тревожно той. И разсъждаваше: „Ако хиляди хора направят по нещо, ако помогнат по малко, братушките ще се задържат, ще им бъде по-леко…“

Когато преди години решаваха как да спрат влака, за да освободят Левски, някой подхвърли, че ако се развъртят бурмите на релсите, влакът ще спре. Не може ли и сега да се повреди линията? Тогава войските и джепането, които превозват по железницата, ще спрат. И да поправят линията, ще мине време. А това ще бъде от полза. И в Дервент Енимахле, и в околните селища хората разказваха като за някакво чудо как русите се промъкнали чак до Каяджик, за да разрушат железопътната линия. Щом братушките са минали толкова път и толкова премеждия, за да прекъснат железопътната линия, значи, едно такова дело ще бъде много важно и от голяма полза за освободителите.

Димитър се замисли — къде ще бъде най-удобно да повреди железопътната линия? Макар че знаеше всички извивчици, всички мостчета, всички наклони, все пак сега, когато в ума му узря един нов план, трябваше отново да види, да прецени. Той тръгна към селото, но не по главния прав път към селото, а пое по затънтен, криволичещ междуселски път, тесен и неудобен, с дълбоки коловози. Най-напред трябваше да разбере дали линията се пази. Горе, откъдето линията се спускаше, се сивееше каменният кантон. На този кантон служеше един беден мъж от Дервент, муха човек, тих и работлив. Този човек не трябваше да види, че около линията се навъртат братя Гатеви. И никой от Дервент не трябваше да ги види. Види ли ги — при първата повреда на линията ще ги посочи на турците. А турците непременно ще се разлютят и ще потърсят „комитите“…

Откак научиха, че революционното движение за освобождението на България се ръководи от тайни комитети, за турците нямаше вече по-опасно и по-омразно нещо от комитета. И всичко, което беше против турската власт, османлиите го обясняваха с дейността на тези тайни комитети. Но турците бяха прости, неграмотни и пипкави — те нямаше и да помислят, че някакви чирпански обущари от Дервент Енимахле са направили поразията по железопътната линия…

Димитър крачеше бързо, оглеждаше се на всички страни и размишляваше. На едно място той се шмугна в една незагърлена царевица, в която плевелите бяха избуяли. От царевицата той излезе в дълбоко дере, бреговете на което бяха обрасли с драки, дъбови шубраки, кетра и шипки. Той се смъкна в дерето и тръгна предпазливо към линията. Ако на моста не вардят, значи, и по цялата линия още не са се сетили да поставят постове.

Младият обущар беше сърцат човек, но като наближи моста, краката му като че се подкосиха. Той приклекна и се ослуша. Ако около моста имаше хора, щеше да се чуе глъчка, говор, шум. Но наоколо беше така глухо и пусто, както беше глухо и пусто из целия кър. Бавно, предпазливо, той се промъкна до моста и като се престори на човек, който е забързал нанякъде по работата си, мина под железопътната линия. На стотина разкрача се спря и като се ослуша наново, върна се — и сега още по-предпазливо. Уверен, че никой не варди и че никой не го следи, той се спря под релсите и ги разгледа внимателно. Ех, да има няколко оки барут, да го завърже някъде под моста и да му тегли огъня! Какъв трясък ще бъде, какъв пушек ще се дигне! Разказваха, че руският отред, който се промъкнал и разрушил линията при Каяджик, спрял движението за цял месец. И колко радост донесе това в премалелите български сърца!

Да разруши линията така, че да спре движението за цял месец, Димитър не можеше. Нямаше такива сили, нямаше барут, а и от тези работи той не разбираше. Но ако той спре движението само за една седмица, дори само за два-три дни, то ще стига. Ако стотина хиляди българи направят по толкова, каква помощ ще бъде то за братушките! Да катурне само един влак, ако ще би само един вагон, пълен с джепане или с аскери, и това ще бъде голяма помощ! „Само по-скоро! По-скоро!“ — тръпнеше замаян от нетърпение той.

Като се криеше и дебнеше, Димитър пресече на няколко места железопътната линия. Кантона той заобиколи. Оттам направи един широк кръг и се върна. По-нататък не смееше да върви — по-нататък започваше землището на малкото турско селце Муранли. Около това селце имаше много турски бежанци. При своите местни сънародници те като че намираха някаква опора. Децата на бежанците пасяха добитък, налитаха в землището на Дервент, мъкнеха каквото намереха и се връщаха при своите родители. Бежанците бяха нащрек, те всеки момент чакаха вестта, че московците са изтласкани отвъд Дунав, та да се приберат по домовете си. Особено през последните дни бяха много оживени и нетърпеливи.

Своите планове за провеждане на железопътната линия Димитър съобщи на Гочо. Гочо дълго мисли, дълго хапа устните си и най-сетне рече:

— Добре. Акога?

Кога? Ето за това вече мислеше Димитър. Да идат и да разрушат линията напосоки, да чакат влак наслуки, в това нямаше никакъв смисъл. Трябваше да разберат кога минават влакове, в каква посока, с какъв товар. Ако гътнат някой празен влак — каква полза от това? Дето само ще подсетят турската власт да заварди железопътната линия и дето само ще разлютят османлиите, за да обесят някои невинни българи. Не. Трябваше да се пипа здравата, умната, да се нанесе тежък удар.

Кога и какви влакове минават надолу и нагоре, братя Гатеви не знаеха. А това трябваше да научат. И да научат главно какви влакове минават нощем. И братята решиха да проучат. Още същата нощ Димитър се измъкна незабелязано от селото, легна в едно стърнище на стотина разкрача от линията и цяла нощ, до призори, брои всички влакове, които минаха надолу и нагоре. Него обаче го интересуваха само ония влакове, които отиваха за Пловдив. На следната нощ той пак се приближи до линията. Този път се скри в една царевична нива. Същата нощ Гочо отиде в Хаджиелес, за да наблюдава какво пренасят влаковете. Така двамата братя следиха движението по железопътната линия. Повечето от влаковете пренасяха войници и снаряжения. Товарен влак минаваше точно в полунощ. Този влак трябваше да се удари.

Димитър определи и мястото, където трябваше да се направи повредата. Имаше дълбоко дере, върху моста на това дере трябваше да се извади една релса.

Дълго време двамата братя мислиха с какво да развъртят гайките. Те знаеха, че има специални ключове, с които гайките се вадеха само за няколко минути, но де такъв ключ сега! Те намериха обикновеии клещи и една нощ заминаха на определеното място. Бяха въоръжени само с по един стар револвер. Най-напред Димитър започна да развърта гайките, а Гочо застана на пост. Той трябваше да наблюдава дали някой няма да мине — случайно или нарочно. След време той се зае да върти с неудобните клещи, а Димитър — изпотен, зачервен, възбуден, се отдръпна настрана, наметна се със салтамарката си и се вторачи в мрачината. Той вадеше често-често часовника си и се вторачваше, но не можеше да различи нито стрелките, нито турските цифри. Страхуваше се да не закъснеят. Страхуваше се още да не мине някой нередовен влак и да развали всички кроежи. А не трябваше да чукат. Ударите върху желязото ще прокънтят в дълбоката нощ. И най-глупавият човек, ако чуе, ще се досети, че в такава късна доба и през такива размирни времена може само за пакост да се чука…

Решиха да отместят настрана релсата. Локомотивът ще се сгромоляса долу, а след него ще се катурнат и всички вагони. Тук насипът на линията беше висок, при това извиваше леко надясно, точно към най-дълбоката част на дерето. Най-сетне гайките бяха развинтени и извадени. С голяма мъка измъкнаха гвоздеите, с които релсата беше закрепена върху траверсите. Дългата тежка релса остана свободна върху траверсите. Двамата братя дълго се въртяха около нея, дълго време пъшкаха, като си помагаха с дългите дъбови колци. И най-сетне успяха да отместят единия край. След това те изместиха и другия край, измериха с доволство и трепет зейналата празна част между двете релси и като прибраха клещите, теслата и колците, спуснаха се от насипа и се изгубиха в нощта към селото. Те бързаха. Искаха да се приберат, докато не беше започнало да се разсъмва. Точно сега никой не трябваше да ги види. Ако ги зърне само, утре, когато вестта за съборения влак се разпръсне, някой неволно ще подскаже, че ги е видял по никое преме да влизат в селото…

„Какви времена!“ — мислеше си Димитър. И си представяше мирните лета, когато още призори хората плъпваха из полето на работа. По това време вече по пътищата бързаха мъже и жени, старци и деца, скърцаха коли, мучеше добитък. Сега колите пренасяха оръжие на турците. И туй, че български коли пренасяха това оръжие, го смущаваше, ядосваше го, срамеше го. „С нашата тояга — по нашата глава!“ — косеше се Димитър. Но какво можеше да се направи, за да се спрат тези коли? Ето за това мислеше сега, а нищо не можеше да измисли…

3.

За да не безпокоят никого в къщи, двамата братя се вмъкнаха в плевнята и там легнаха. Гочо се завря в куп отава и тутакси заспа. Макар че беше вече на двадесет и пет години, той все още се държеше като някакъв хлапак. Неговото безгрижие, спокойствието му, ленивият му нрав дразнеха Димитра. Димитър беше по-възрастен само с две години, но се носеше като човек, живял и кипял в света. Когато понаучи занаята в Чирпан и се позакрепи, той повика и Гоча. Двамата братя чиракуваха, станаха и майстори, но свой дюкян не можаха да отворят. Работеха при местен майстор, наследил от баща си и къща, и обущарница, и инвентар. Освен това той имаше ниви и хубаво лозе, които жена му, сестра му и децата му работеха. Той беше се позамогнал, но участвуваше в революционния комитет и до полуда обичаше и тачеше Русия. За него Русия беше и майка, и упование, и надежда. И това го сближаваше с братя Гатеви, по това те се разбираха. Братята пестяха, мъчеха се да скътат някоя пара, да си накупят свой инвентар, да си обзаведат свой дюкян и тогава да се оженят. Това, дето още ергенуваха, беше най-голямата мъка на майка им. Колчем отскочеха до селото, за да се видят с родителите си, тя не забравяше да им напомни, да ги упрекне, че още ергенуват. Най-много тя упрекваше Димитра. „Дай път бре дай път и на Гоча, заради тебе, та и той остана стар ергенин!“ — гълчеше го старата. А Димитър се смееше. „Не го спирам — викаше той. — На̀, давам му прошка — стига мома да има!“ „У, моми с лопата да ги ринеш!“ — викаше майката и се цупеше.

Но Димитър не бързаше да се ожени и поради много други причини. Отначало комитетските работи до такава степен го увлякоха, че той всяка пролет очакваше да се вдигне въстание и да свърши с турската тирания. Но всичко вървеше някак наопаки. Вместо въстание дойде провалът с Левски. Дълго време комитетските хора трепереха да не ги арестуват. След това се провали Старозагорското въстание. Няколко души увиснаха на бесилката, други потънаха из занданите и в далечните пустини на Турция. Ето, и сега освободителната война се затегна. А битката за свобода сега се водеше не от някакви комитети, които нямаха дори по един строшен пищов, а от Русия, от най-голямата страна в света, от държавата, пред която всички трепереха и се прекланяха. Когато в Чирпан нахлу турската войска, Димитър се слиса — та тези хора нямаха чет! Прииждаха табори, зебеци, араби… Димитър гледаше това море от фесове и се хващаше за главата. „И ние щяхме да излизаме сами срещу тая сила!“ — думаше поразен той.

И сега, в плевнята, сключил длани под главата си, Димитър мислеше за всичко това и се вълнуваше. И се пренасяше до дълбокото дере при високия мост, представяше си как влакът извива зад кантона и се насочва с голяма бързина надолу. Локомотивът стига до извадената релса, спъва се като човек, на когото внезапно са строшили десния крак, обръща се и се прекатурва. А след него вагоните с аскер и джепане започват да се прекатурват като големи сандъци. И цялата тая сила, изпратена срещу нашите освободители, отива по дяволите.

Той мигаше, унесен в мисли и предположения, доволен, че всичко завърши благополучно. И макар че беше грохнал от умора и напрежение, не му се спеше. Той наблюдаваше през зирките на керемидите, наредени върху тънки борови пръти и потънали в прахуляци и паяжини, как зората се сипваше и как утрото настъпваше — утрото на един тревожен и пълен с неизвестности летен ден. Още малко и той ще вземе наръч царевичак, за да се промъкне незабелязано до къщи — уж че е бил в плевнята по работа. И ще обади на майка си и на баща си да си мълчат и да не казват, че не са спали у дама си. Родителите и без това бяха предупредени да не отварят дума, че по цяла нощ не се прибират. Майката въртеше глава, че знае и че разбира, а бащата подсмърчаше недоволно, но не смееше да си изкаже тревогата. Той се досещаше, че тия момци вършат нещо опасно, и отдалече ги подсещаше да се вардят, защото турците не си поплюват. Но синовете и без това знаеха, че турците, особено сега, не се шегуват — те бесеха без съд и без кадии при най-малкото съмнение…

Димитър остави брата си да се наспи, а сам излезе с един сноп царевична шума, потъмняла и прогнила, останала още от миналото лято. Майка му го видя и се спря на двора учудена.

— За какво ти е това бре? — попита тя натъртено.

— Ей сегичка ще ти кажа — отговори той спокойно, влезе в обора, остави шумата и се изсули пак вън. — Къде е тетю? — наведе се той към нея.

— Лежи. Нещо стомах го свива.

— Ела да го видим! — рече той повелително и влезе в стаичката, в която беше задушно и горещо, макар че малкото прозорче беше открито.

Бащата седеше на трикрако столче и пушеше. Едната му ръка беше пъхната в пояса. Личеше, че с нея той притиска стомаха си. На поздрава на сина си той отвърна сухо, малко смръщено, но Димитър не можеше да схване дали е такъв вкиснат от болка, или се сърди заради закъснението.

— Къде е Гочо? — вторачи се тревожно в сина си майката.

— В плевнята. Спи.

Бащата се извърна и сега Димитър видя колко лицето му беше посивяло и сбърчено.

— Защо в плевнята? — попита той остро.

— Не искахме да ви будим.

— А чунким ние много сме спали! — рече с горчив упрек майката. — В такива времена да ви няма по цяла нощ и ние да спим!

— Ние ви казахме — не се безпокойте — смънка виновно синът. — И не казвайте само, че… закъсняваме — добави той многозначително.

— Опичайте си ума! — забележи строго бащата. — Срамота е аз, прост човек, да ви давам ум на вас, хора образовани, занаятчии.

Той натърти особено много на последната дума. Човек беден, но схватлив, той цял живот беше се мъчил да се позамогне малко, поне на стари години да си отдъхне. Но си остана сиромах. Димитър се отскубна от аргатлъка, запиля се към Чирпан, прави струва, научи обущарлъка, понареди се. Прибра и Гоча, и Гочо се вреди край него. Понякога те оставяха на баща си по някой грош и той бе доволен и горд. Надяваше се да ги види със свой дюкян, да завъртят своя работа, да позакачат и от търговийката, немъчен хляб да хапнат, а на старини и родителите си да попригледат. Занаятчии! Тая дума звучеше твърде внушително за него, сиромашкия земеделец. И то не какви да е занаятчии и не къде да е, а в град, в Чирпан! Може ли всеки да се нареди там? Пипе трябва, за да се влезе между оня избран свят, не е шега работа.

Откак си дойдоха в селото, и бащата, и майката наблюдаваха синовете си. И сърцата им се свиваха от тревоги и страхове. Синовете излизаха, без да се обадят, връщаха се, без да ги усетят, скитаха в незнайни посоки из незнайни краища. Бащата подочуваше, че синовете му се мешали в някакви нередни работи, но какви бяха тези нередни работи, той нито разбираше добре, нито се мъчеше да ги разбере. А ето тук той долови накъде води тяхната шетня. Те крояха нещо против турската управия. Те вършеха нещо опасно и страшно. А турците сега слухтяха като нерези и само дебнеха да затрият някого. Особено подозрителни и свирепи бяха те сега, когато усещаха, че агаларството им виси на косъм. И ето те, неговите синове, тачени от всички хора, дори от самите турци, те сами се навираха в очите на османлиите. Лошо ще е, ако ги нарочат и затрият. Ще рухне едничката надежда на стария Гатев, ще угасне неговата бащинска гордост. И майката в този момент ги гледаше тъжно, умолително.

— Ами седете си тук бре! — каза тя жаловито. — Хич време ли е сега да се ходи, а?

— Сега е време, мамо — отвърна твърдо Димитър.

— Защо бре, сине?

— Защото утре, когато дойдат братушките, тогава и баба знае да шета! — отговори й шеговито, и сериозно Димитър.

— Вардете се, сине! — предупреди грижовно и с тревога бащата. — Лоши времена настанаха, българина не го зачитат и за муха.

— Който е като муха, като муха и ще го зачитат! — подметна Димитър и тръгна към кладенеца, за да се измие.

Майката и бащата се спогледаха. Синовете им не бяха нито малки, нито прости, нито глупави, за да ги учат на ум и разум. А все пак те си бяха като деца и по детински си играеха с този огън, които гореше около тях.

Доста късно се събуди и Гочо. Отпуснат и безгрижен като винаги, тои мина през двора, източи кофа вода от кладенеца, наплакна лицето си, като пръхтеше по момчешки, и се втурна в средната стая, за да се избърше. До огнището клечеше майката и готвеше обед. Тя се извърна, та го погледна, понечи да му каже нещо, но замълча.

От съседната стая излезе Димитър, надникна и като видя брат си, също влезе. Двамата обущари се спогледаха многозначително. Димитър беше нещо неспокоен — това забележи майката и още одеве на няколхо пъти се вторачва в него. И колкото се въртеше из къщи, толкоз той ставаше по-нетърпелив. Пак ли щеше да ходи някъде?

— Аз ще изляза за малко — каза той някак доверително на Гоча. Гочо кимна одобрително.

— Къде пак? — извърна се неспокойно майката.

— Аз ей сегичка ще се върна — увери я Димитър и излезе.

Той очакваше, че през нощта е станала катастрофа при моста на дълбокото дере, че турците са в тревога, че новината вече се е пръснала из селото, че всеки момент някой от съседите щеше да се покаже иззад оградата и да се похвали. Но слънцето се издигаше, припичаше, хората отдавна бяха се разщъкали из дворовете, по улицата минаваха хлапетии, но никой нищо не съобщаваше. И това именно тревожеше Димитра. И като не се стърпя, той се измъкна, за да види, за да научи какво е станало.

Пред Ставраковата кръчмарница имаше някаква шетня. Това го ободри и зарадва. Той прие най-спокойния изглед и приближи. На шосето бяха се спешили конници. Някакъв миралай, наконтен и надут като паун, заобиколен от низши и по-висши офицери, излезе от кръчмата, даде някакво нареждане и плесна с ръце. Доведоха му черен като смола хат, който хапеше юздата, тупаше отривисто с копитото и отстъпваше леко и кокетно назад, като че разбираше и от силата си, и от чина на ездача си. Двама низами помогнаха на големеца да стъпи на стремето. Като пъхна крака си, миралаят, не много възрастен и доста подвижен, се приповдигна рязко и се метна върху мекото седло. Ставраки, запасан със синя престилка, накрехнал висок ален фес с дълъг черен пискюл, направи три дълги теманета и чак когато конницата, дигнала облак прах, се изгуби нагоре по шосето, се прибра в кръчмарницата. След него влезе и мюлязиминът, който като че си отдъхна, след като изпрати благополучно важния паша. Димитър постоя, помая се, зяпна безцелно надолу по шосето и щеше вече да си се прибере, когато от кръчмата се измъкна Запрянко Тамахкерин, който до неотдавна беше слугувал при Ставраки. Той беше ядосан и още псуваше полугласно.

— Кому се сърдиш? — подмигна му Димитър. — На пашата ли? — И кимна с глава нагоре.

— Сърдя се на тоя грък — отговори все още ядосан и зачервен Запрянко. — Работих му, аргатувах му, чистих му тук боклуците и кога дойде да ми плаща, подяде ме със сто и петдесет гроша. Мръсник! Да дойде жълтата му кокона да слугува, защо пазарува мене?

— Няма ли я тук коконата? — попита Димитър, като разбра, че става дума за кръчмарина.

— В Стиминех е. И синовете му са там. Там било по-хладно. — Запрянко плюна в гъстата пепел и се извърна. — Ще му платя аз. Нека почака.

— Какво ще му направиш? — с престореиа шеговитост подметна Димитър. — Виж какви големци спират при него.

— Големци! — И като погледна под вежди обущаря, процеди язвително: — Ще види и те докога ще са големци… — и се стресна от приказката си, подсмъркна и попита нехайно: — А ти откога си?

— От ден-два.

— Какво има към Чирпана града?

— Каквото и тук.

— Чирпанлиите са комити — той натърти на думата комити, — ама нашенци май ще ги ударят.

— Защо?

— Ама ти не знаеш ли? — Запрянко го гледаше с разширени зеници.

— Какво да знам?

— Между Муранли и нашето село снощи повредили линията.

— Не думай! — извика изтръпнал Димитър. — Е? И какво е станало?

— Още малко и един пампор щял да се обърне в дерето. Машинистът карал полека и видял, че едната релса е извадена. Но докато да спре…

— Какво е станало? — хвана го Димитър под лакътя и така силно го стисна, че ръката на момъка изтръпна.

— Локомотивът хлътнал. И само толкова. Сега се мъчели да го изправят.

— Да го изправят? — гледаше го като гръмнат Димитър.

— Да го изправят.

— А вагоните?

— За вагоните не мога да ти кажа. Май повредени били.

— Чудно! — каза като на себе си Димитър, сбогува се с момъка и си тръгна.

4.

Турската власт беше тромава и работеше пипкаво, но опитът да се обърне цял влак и да спре движението по линията я стресна. Димитър знаеше това и дълго мисли и крои какво ще трябва да се прави, ако го потърсят и ако се опитат да го задържат. Но турците и да забравят за повредата, стопаните на железопътната линия няма да оставят работата. Спъва се движението по линията, те губят.

Изминаха няколко дни. И като че всичко се спотаи и забрави. Линията беше поправена, движението се възстанови. След една седмица на гарата в Хаджиелес слезе мъж с цивилни европейски дрехи, на преминала възраст, но още свеж и строен. Лицето му беше гладко, червендалесто като на попарено и остъргано прасе. Чертите му бяха правилни, красиви и само отдавна зараснал белег на бузата го загрозяваше малко. Той говореше турски, но от честите обръщения към тримата османлии, които го следваха, личеше, че му е по-лесно да говори на немски. Най-възрастният от турците беше висок, много важен и наперен. Другите двама бяха по-млади — единият тънък и дълъг като сарък, а другият шишкав и подвижен като топка. Те влязоха в стаята на началника на гарата, който не погледна дори тримата турци, но пред мъжа с европейските дрехи застана чинно. Виждаше се, че този мъж е големец от железопътната компания.

— Заповядайте, господин Хорн — покани го началникът на гарата на немски, като че в кабинета му нямаше и други хора. Едва след като Хорн седна, той покани и турците. И началникът се поклони мълчаливо, притвори тихичко вратата и започна да се разпорежда на перона.

Гостите веднага заговориха оживено за извършената повреда. Кой беше я извършил? Откъде беше той? Сигурно е от съседните села — трябва най-напред да се потърси в Хаджиелес, в Дервент Енимахле, в Папазлий. Хорн намекна, че злосторниците могат да бъдат и от по-далечни места. Може би това е работа на хора, които са членували в революционните комитети. А къде е имало такива комитети? Такива комитети, доколкото той знаеше, никога не е имало в околните села. Такива комитети е имало в Чирпан, в Хасково, в Пловдив. Най-напред, подчерта той, трябва да се провери дали някои българи от близките градове, в които е имало комитети, не са се преселили в околните села. Да се провери, посъветва той, да се поразучи и какви учители има, с какво са се занимавали досега, с кого са дружили…

Възрастният турчин забележи, че в революционните комитети са участвували занаятчии от по-големите български селища, даскали, хекими. Той също беше уверен, че на простите и мирни раи от българските села не може да хрумне да разтурват железопътната линия. Но и да се дигнат за такова нещо, трябва някой да ги поучи. Той каза, че е напълно съгласен с предложението да се провери какви хора са дошли напоследък от съседните градове в близките села. Най-напред трябваше да видят какви хора са се домъкнали тук, в Хаджиелес. Повикаха началника на гарата. Началникът не беше тукашен, но живееше на гарата от три-четири години, познаваше тъдявашните хора, може би ще им подскаже накъде да се търси. Но началиикът дигна рамене. Познавал само двама гостилничари, няколко търговци на жито, трима-четирима чиновници, но между тях нямало нито един българин. Началникът на гарата говореше много добре немски език, но по лекия акцент можеше да се допусне, че е славянин от Австро-Унгария. Той се държеше учтиво, но с достойнство. Когато му се извиниха за безпокойството, той кимна студено и излезе с някакво пренебрежение към своите неканени гости и следователи…

Повикаха кмета на Хаджиелес. Кметът беше едър, мургав, добре охранен. Той пухтеше от горещината и задухата и от време на време махаше с длан пред пълното си, малко подпухнало лице.

— Ти ли си мухтарят? — попита го строго и недобронамерено възрастният турчин. Кметът хъкна утвърдително и направи ниско раболепно темане.

— Добре! — процеди многозначително турчинът и като помълча, започна да го разпитва за поминъка на хората, за реколтата и дали всичко в селото е мирно и тихо. След като кметът потвърди, че всички са покорни раи на султана, турчинът попита някак случайно и небрежно дали някой хаджиелесовец, изселен оттук, се е завърнал. Кметът мигна плахо и отвърна, че само един касапин, който от години живеел в Пловдив се е завърнал.

— А друг някой? — пронизваше го с острия си поглед турчинът. — Помисли добре! — натърти той.

Кметът дълго мига, напряга се, съобразява, пъшка и най-сетне заяви, че не знае друг някой да е идвал в селото.

Освободиха кмета и изпратиха да задържат пловдивския касапин. Касапинът обаче беше дошъл след повредата на железопътната линия. Не го освободиха, но и не бяха убедени, че той може да знае нещо за извадената релса. След това заминаха за Дервент. Осведомени предварително, те слязоха в Ставраковия хан. Посрещна ги младият офицер. Хорн му обясни защо са дошли. Офицерът прати да повикат кмета на селото. След малко чичо Гого пристигна и се спря чинно до вратата.

— Имате ли в селото занаятчии? — попита го веднага Хорн на турски. — Трябват ни много… ще им дадем хубава работа.

Кметът поклати глава.

— Има. Дал господ! — отговори той простодушно, но очите му играеха живо и схватливо.

— Всички тукашни ли са? — продължи да любопитствува немецът.

— Па тукашни са.

— Нас ни интересуват и по-добри майстори, дето са учили занаята в град… дето са работили в град! — следеше го със светлосините си очи Хорн. Имате ли такива?

Кметът се запъна — не можеше да схване защо тия големци се интересуват от селските занаятчии, та дотам ли е стигнала царщината им!

— Кажи, Гого чорбаджи — кимна му приятелски офицерът.

— Аз от занаята им не разбирам, мюлязим ефенди — направи се, че правилно е разбрал какво се иска от него кметът. — Който има ум в главата и божия дарба, той по-добре работи.

— А да имате майстори от вашето село, които работят другаде? — попита направо Хорн.

— Па трябва да има — отвърна с наивно изражение кметът. Двадесет години вече той кметуваше тук и никога на турците не отвръщаше рязко, никога не им казваше „да“ или „не“. Искаше да разбере добре за какво го питат, какво искат от него и чак след като преценеше положението, отвръщаше по-определено. — Двамина нашенци работят в Чирпан.

Високият тънък турчин се надигна.

— Какво работят там?

— Обущари са май…

— Тъкмо обущари ни трябват — обади се най-сетне и шишкавият турчин, който като че беше уморен и незаинтересован. — Да поработят малко за аскера на падишаха, да видим доколко са верни и покорни раи.

— Ами аз не съм ги виждал в селото — излъга кметът. — Не знам дали са си дошли.

— Я иди, та виж! — кимна му мюлязиминът.

— Да ида, защо да не ида — съгласи се тутакси кметът и като се кланяше заднишком, измъкна се от проклетата кръчма. Той знаеше, че сега турците колеха и за най-малкото прегрешение, беше уверен, че ако го усетят да клинчи, няма да му простят, но все пак защо те се интересуваха за тукашните занаятчии? И защо бяха се дотътрили чак тук? И се интересуваха от ония, които работеха в град. Нещо мътно имаше тук. Трябва да се каже на Гатевчетата. Ако пътеките им не са много чисти, да си обират крушите.

Кметът се промъкна из най-тесните улички и влезе у Гатеви през харманската портичка. След това се вмъкна в стаята и каза на Димитра:

— Дошли са едни големци… Приказваха си с мюлязимина, па ме питаха за вас и ме пратиха да видя дали сте си дошли. Разгеле. Стегнете се, чакат ни в Ставраковата кръчма. — И се измъкна, без дори да се сбогува.

Димитър се облещи, Гочо остана като треснат. Значи, усетили са ги. Ами сега?

В къщата настъпи глуха суматоха. Старата онемя, старият преглътна мъчително, помъчи се да каже нещо и се отпусна като ранен на миндера. Той искаше да им се скара, но сега вече и да им се кара, и да ги бие, всичко е свършено.

Но време за губене нямаше — Димитър измъкна револверите, провери патроните, затъкна ножа си в пояса, попипа табакерата, за да види дали е на място, и поръча на майка си да отреже два комата хляб и да стъкми някаква сухоежбинка. И едва сега майката като че разбра всичко и се спусна към съседната стая. След малко братята се измъкнаха през комшулука в отвъдния двор, оттам се прехвърлиха в празно дворно място, а от дворното място излязоха на улицата и поеха бързо към старата дъбова гора.

В това време кметът влезе в Ставраковия хан и направи дълбоко темане на важните големци, които пиеха ракия. Мюлязиминът го изгледа въпросително и завъртя глава:

— Е?

— Тук са, ефенди — доложи кметът и се поклони пак. — Видях ги с очите си, у дома си са. — Той гледаше с плах, покорен израз на малкото си мургаво личице и само по-прозорлив човек би забелязал как очичките му играеха хитро.

— Защо не ги доведе? — сопна се Хорн.

— Не ми казахте, ефенди — повдигна рамене кметът. — Поръчахте ми само да видя дали са тук. И аз видях.

— Иди им кажи да дойдат! — заповяда Хорн.

— Отивам — отстъпи заднишком кметът, като се навеждаше и слагаше дланта на дясната ръка до сърцето си.

Схватлив и съобразителен, чичо Гого долови, че тези големци не са дошли само за да се запознаят с дервентските занаятчии. Той много добре познаваше привичките на турските големци, долавяше какво търсеха и знаеше как да постъпва с тях. Но сега, макар и да беше убеден, че те не са се домъкнали за хубаво, той не можеше да се досети за какво точно им трябваха двамата обущари. Той по своему преценяваше случайно срещнатите хора и сега, кой знае защо, най не му харесваше русият мъж с белега на бузата.

Още щом кметът излезе, Хорн нареди на мюлязимина да вземе десетина от своите момчета и да иде да арестува обущарите. Мюлязиминът изскочи начаса и след малко подкара като чарда разпасаните и сънливи свои войници. До черквата той видя младия поп Георги.

— Папаз ефенди — обърна се той към попчето, без да спира войниците си. — Ти знаеш ли къде живеят двамата обущари, дето работят в Чирпан?

Попът се смути, разтрепера се и поклати глава.

— Хайде да ни покажеш къщата! — заповяда мюлязиминът.

Попът тръгна уплашен, като подбра расото си. Мюлязиминът пръсна войниците си около къщата.

Но в това време кметът, който беше забелязал неканените гости, излезе разсърден от къщата, като викаше и ругаеше нещо. Той се престори на крайно изненадан, като забеляза офицера.

— Излезли, ефенди! — каза той с такова дълбоко съжаление, че в първия момент мюлязиминът дори не можа да схване какво всъщност е станало. — Излезли! — повтори кметът и посочи с леко кимване схлупената къща.

— Как излезли? Къде са излезли? Че кога? — сопна се турчинът. — Лъжеш, куче!

— Провери сам, ефенди! — сви се робко кметът и отвори широко вратата.

Турчинът разбра, че е сглупил, за него беше ясно, че обущарите са били нащрек и още щом са се досетили, са офейкали. Пак ще го кастрят, пак ще го псуват. И за какво? За двамина крастави гяури, които под носа му са работили против царщината. Мюлязиминът понечи да прекрачи прага, но се досети, че обущарите може би се спотайват в някой ъгъл и за да не рискува, потърси с очи войниците си. Той зърна баш чауша и щракна с пръсти. Баш чаушът изтича пъргаво и застана мирно, вперил поглед в своя началник, готов да изпълни всяка заповед.

— Мехмед — каза доверително и ласкаво мюлязиминът. — Претърси цялата къща, да не оставиш кьошенце непрегледано. Тия харсъзи не са излезли, те са тук, ама са сметнали, че ние като серсеми само ще попитаме и ще ги оставим. — Той го потупа приятелски по рамото. — Вземи двама от войниците и да си отваряте зъркелите.

Баш чаушът за пръв път виждаше своя началник така приятелски разположен към един обикновен подофицер. Той каза, че е разбрал всичко и че ако гяурите са в къщи, няма да се изплъзват от ръцете му.

— Хайде! — посочи къщата мюлязиминът и се оттегли зад близкия кирпичен зид, като провери пистолета си.

След половин час му докладваха, че в къщата освен стопаните никого другиго няма. Тогава мюлязиминът тръгна към двора на Гатеви и влезе в схлупената къща. Старите бяха застанали като мъртъвци до стената и чакаха.

— Къде са синовете ви? — попита строго мюлязиминът.

— Преди малко излязоха, аго — рече с глух глас бащата.

— Къде отидоха?

— Па знаем ли? Те са големи мъже… ходят, където си искат — поясни бащата.

— Чувай, крастав гяурино! Не лъжи! По очите ти познавам, че ме лъжеш! — И кресна високо и пискливо: — Къде са синовете ти?

— Аз казах, ага…

— Лъжеш! Ти знаеш!

— Не знам, аго.

Мюлязиминът беше уверен вече, че двамата харсъзи наистина са избягали, от това се виждаше, че те са извадили релсата и тъкмо туй го вбесяваше, като гледаше упорития стар българин, който с простите си отговори сякаш му думаше: „Хвани им цървулите де!“

Мюлязиминът стисна здраво бича, който беше закачен за ръката му, и като замахна ненадейно, удари стареца по лицето. Старецът само мигна, но не трепна. И това като че още повече го ожесточи. И той започна да удря с все сила, като псуваше и ахкаше лекичко. Най-сетне отпусна бича. Той дигна бича, за да го удари втори път, но Гатевица се хвърли и го хвана за китката. Офицерът я бишна с лакът, тя политна и се строполи в ъгъла, като изохка. Офицерът замахна пак и с все сила шибна стареца по лицето. Старецът стоеше прав, подпрян на стената, стиснал здраво зъби, и при ударите само мигаше. Тази твърдост като че вбеси офицера. Той започна да бие често, биеше с ожесточение и се надяваше, че старецът поне ще дигне ръка, за да се предпази. Но той не дигна ръка. Бичът се залепяше и оставяше сини следи по лицето и по оплешивялата глава. Най-сетне отпусна бича и изтри потта от високото си бяло чело.

— Изведете тази гяурска свиня! — заповяда мюлязиминът. — Ей сега ще го обеся на една върба.

От съседната стая се показа момченце, любопитно и изплашено, но майка му го дръпна назад.

В това време старата Гатевица, възпирана досега от баш чауша, се изправи и се просна пред краката на мюлязимина.

— Пощади го, ага! — изрева тя. — Остави ми го! Не ми го затривай!

Мюлязиминът я погледна, ритна я и продължи. Беше сърдит и на тези неверници, и на важните господа, които в никое време се дотътриха, и на себе си. На гяурите той се сърдеше, задето подкопаваха султанската държава под краката му, без той да се усети. На важните господа се сърдеше, защото само знаеха да заповядват и да се крият на топличко и на сигурно. На себе си той се сърдеше, задето погледна така глупаво на цялата тази история. Трябваше сам да иде и да хване бунтовните българи, а не да праща този глупав мухтар, който се оглежда като изтърван заек… Кореше се, че цяло лято прекара в това мръсно село като котарак, и се боеше, че гяурите са вършили и други поразии, които, ако се разкрият при разследването, ще го злепоставят… „Не, нека почакат тия мърши!“ — заканваше се в себе си той. Ще обеси най-малко десетина души, ще ги окачи по гераните сред селото, та да помнят и да знаят кога са ръка дигали против падишаха и царщината му…

Както и очакваше мюлязиминът, важните господа в кръчмата обвиниха не себе си, а него за бягството на двамата царски душмани. И в края на краищата те и сами заявиха, че на тези български разбойници трябва да се покаже дебелият край… Потърсиха и най-малкия от братя Гатеви. Но и той беше се укрил. В това време три войничета налагаха в избата на кръчмарницата стария Гатев. Донякъде той пъшка, но след това се отпусна и като че заспа. Свести се привечер. Малко след това го натовариха на една талига и го изведоха на площада край шосето. Той не можеше да се държи на краката си. Двама души го крепяха. Лицето му беше подуто и окървавено — хората, които надничаха страхливо през пролуките на съседните вратни, не можеха изпървом да го познаят.

Обесиха го на старата корубеста черница край шосето и си отидоха.

Малкият мегдан опустя. Вечерният ветрец, който по това време освежаваше хората и помагаше да отвяват овършаното зърно, полюшваше тихичко окървавения труп и го завърташе съвсем лекичко ту на една, ту на друга страна. Никой не смееше да се приближи, да го прибере и погребе. Нощта настъпи глуха, страшна, зловеща. Мракът притискаше духовете на поробените хора, свиваше измъчените им сърца, душеше ги. Денем като че страхът не беше толкова дълбок и угнетителен.

И след това мюлязиминът и неговите аскери плъзнаха по дворищата, преобърнаха къщите. Влачеха, биеха, трепеха. За три дена обесиха осем души.

Народът настръхна и като че в земята потъна. Селото опустя. Никой не смееше да се покаже от вратата навън. Майките, разчорлени и объркани от уплаха, не пущаха децата си дори в дворищата, биеха ги без причина и не знаеха какво да предприемат и къде да се дянат. В оборите мучаха крави и волове, макаха биволици, блееха овце. В горния край на селото изгоряха няколко къщи. Никой не дръзна да ги гаси.

5.

Едва на третия ден Димитър и Гочо научиха за смъртта на баща си. А десетина дни след това научиха и за смъртта на другите свои съселяни. Заинтересуваха се за участта на малкия си брат. Казаха им, че се е укрил. Потърсиха го и го намериха. Той беше въоръжен само с кама. Гледаше под вежди, мълчеше и сумтеше. Момъкът беше потресен от смъртта на баща си. Жадуваше да мъсти, искаше да се втурне в Ставраковия хан и да плати на всички джелати, да ги насече на мръвки. Но какво можеше да направи само с една кама!

Димитър го разпита за всичко, което младежът беше видял с очите си.

— Е, а сега? Щеш ли да вървиш с нас? — попита Димитър.

— А с кого да ходя? — извърна се и го изгледа учудено Грозю.

— Да те изпратим в Кетенлик… при леля Паса, а? — наблюдаваше го внимателно Димитър.

— Не искам! — отсече момъкът.

Димитър помълча. Този отговор му хареса. Но той се боеше, че в трудната борба могат и тримата да загинат. Тежко ще бъде за старата да изгуби наведнъж трима сина. Нека по-малкият да оцелее, че най-малкият е най-скъп на майката. Но като разбра, че Грозю няма да склони, Димитър го потупа по рамото:

— Добре.

Братята бяха свикнали вече с тревогите и опасностите на вълчия живот. Те се криеха из кориите, из небраните царевици, из камъшите и тръстиката на азмаците, спяха, дето завърнеха, и ядяха, каквото намереха. Всеки ден те очакваха русите да се спуснат от Балкана и да освободят и Южна България. Но войната се затягаше. Долитаха неточни сведения за тежки боеве. Турците разправяли, че московците бягат назад.

С два револвера и с една кама не можеше да се направи нищо. И братята замислиха как да се въоръжат с пушки. Откъде да намерят? Българите нямаха оръжие. Пък и да имаха — кой смееше сега да надигне глава! И Димитър предложи да обезоръжат някои турски постове. Такива постове имаше край лагерите на турските бежанци. Постове имаше в различни села и на различни места. Една мартинка те откраднаха от един хлапак, който беше я оставил в канавката на шосето и беше отишъл да зяпа в срещната нива, дето неколцина стари турци колеха крава. Но пушката имаше само един патрон. Един-единствен. Все пак пушката и когато е празна, е страшна.

Веднъж, като лежаха в корията над селото, те забелязаха двама въоръжени турци. Къде отиваха тези читаци? Решиха да ги пленят. На един завой братята изскочиха и заповядаха на изненаданите османлии да дигнат ръце. Оказа се, че това са някакви редифи. Те бяха сбъркали пътя и вместо за Татарево бяха тръгнали по най-затънтения път към Дерекьой. Вързаха им ръцете и ги отведоха в дъното на корията. Там ги съблякоха, убиха ги и ги заровиха под един сипей.

— Няма да идат в рая при Мохамеда — рече Димитър мрачно, макар че искаше да се пошегува, за да разпъди тежкото впечатление у братята си. — Мохамеданин, който умира от гяурски нож, нямал право да пие шербет и да гледа кючеци в райските гюлови градини…

След това Димитър и Гочо облякоха дрехите на убитите редифи. Така те по-лесно можеха да се движат. Димитър говореше много добре турски език, знаеше той простотията и фанатизма на турците и се надяваше, че предрешени така, ще свършат добра работа. Убитите запасняци, според сведенията, които дадоха, били от Северна България. Между другото те обадиха, че известно време вардили някакъв склад на оръжие в едно село. Те бяха забравили името на селото, но казаха, че се намира на шосето за Филибе, че има гара и голям, но отдавна занемарен кервансарай.

Димитър се досети къде ще да е този склад. И той все си мислеше за складираното снаряжение. Беше ясно, че турците стоварват снаряжение не само в Пловдив, но и по съседните гари.

Нямаше съмнение, че тези складове, пълни със снаряди и патрони, се вардят добре. Но и да ги вардят добре, той би се промъкнал до склада. А след това? Да имаше газ, би го подпалил. Ала газ сега не можеше да се намери. По-рано само в богаташките къщи светеха с газ. Сега вече и в тези къщи се осветяваха с борина. Търговията беше замряла, дюкяните бяха празни. Складът можеше да се подпали и с барут, но откак започна войната, и барут не можеше да се намери. Тези мисли, че бездействуват, че си губят дните, гнетяха Димитра.

А откак избягаха, той все си мислеше — какво да направят, за да помогнат на братушките? Като научи за смъртта на баща си, той реши да се вмъкне някоя вечер в селото и да убие мюлязимина и неговите хора. Те бяха много разгащени, нямаха никаква охрана и нападението щеше да бъде успешно. Но турските власти сега са много подозрителни, много са наежени против българите и са страшно отмъстителни. След нападението — Димитър беше сигурен в това — те ще избият цялото население на Дервент и ще изгорят селото.

Димитър не беше приказвал още със своите братя за всички тези мисли и кроежи. Имаше време да се поразговори с тях. А и те много-много не се интересуваха от тези въпроси. Гочо, както винаги, гледаше без особени вълнения на събитията и само чакаше да се покажат братушките, за да се върне в Чирпан. Там той беше хвърлил око на една мома, а и тя го задиряше. Най-често той си мислеше за няколкото случайни срещи с тази изгора, мечтаеше да се ожени за нея и да си нареди дом и семейство. И ако понякога се ядосваше в себе си, то се ядосваше, че войната се затегна и освобождението не дойде така скоро, както си мислеше и както очакваше. При това той смяташе, че това, дето забавиха движението по железницата макар и за един ден, е достатъчно, и беше доволен, дето се изплъзнаха от ръцете на турците. Грозю постоянно настояваше да нападнат някои от бежанците, настанени около близките турски селца. Тези бежанци, разлютени и сърдити на българите, задето са оставили родните си огнища, налитаха върху дервентските имоти, завличаха и плячкосваха всичко, каквото им попаднеше, стреляха при най-малката съпротива и бяха стегнали наплашените българи като с обръчи. Тези обръчи, мислеше си той, лесно ще се разтрошат, ако ударят само един от околните бежански лагери. „От тях ще вземем и пушки“ — казваше той. Димитър го възпираше. Но един ден, когато момъкът заяви, че той ще се отдели и сам ще се разправи с някои от тези бежанци, Димитър се ядоса и му заяви, че ако тръгне на своя глава, ръцете му ще отсече.

— Аз не се шегувам — предупреди той смръщено. — Кажи ми ти — каква полза, ако убием няколко турски бежанци? Чунким те много разбират от гламавата турска политика, която ги докара до това положение. И те си изпатиха като нас, българите. Но да речем, че те послушаме и съсипем няколко турски семейства. Ще помогнем ли с това на руските войски? С нищо няма да им помогнем. А турците ще се разлютят и ще почнат да колят българите. В Чирпан имахме един комитетски човек — Христо Бабата, него оная пролет го обесиха в Едрене. Защо го обесиха? Не за кражба и не за вагабонтлуци, а защото работеше за народно въстание против турската тирания. Помня какво ни казваше Апостола — Не за себе си работим ние, а за народа. И никой да не забравя това. Вярно е, че турците убиха тетя. Но само той ли загина? Загинаха още много българи. И гинат. И не само българи — та малко ли мили наши братя руси умират! И за какво? Та те не са и помирисвали турци. Те умират за нашата свобода. И ако те са дошли да умрат за нашата свобода, нека ние пък да помислим как най-добре да им помогнем. А като помагаме на тях, помагаме и на себе си. Пък като се освободим, тогава ще видим кои турци какво са правили. И които ни паднат, сетне ще ги съдим.

Отначало Грозю слушаше пренебрежително, облегнат на лакът. Но постепенно думите на батя му го заинтересуваха, увлякоха го, развълнуваха го. Преди Димитър и Гочо да се завърнат от Чирпан, той ги смяташе за хора от някакъв друг свят и постоянно напираше да иде при тих. Долавяше той, че братята му там се срещат с някакви големи хора, че вършат някаква особено важна работа, но нямаше ясна представа за тази работа. Като избягаха и тръгнаха заедно, полека-лека той престана да се възхищава от тях. Особено се разочарова той от батя си Димитра. И сега изведнъж Димитър го порази с учената си реч, с думите и имената, които разкриваха един нов свят пред захласнатия момък. Наистина Русия беше далече-далече, зад морета и планини, а ето че оттам бяха тръгнали хиляди и хиляди хора да се бият за нашата свобода. Не да мъстят някому идеха те, а да се борят за свободата на българския народ. И умираха за тази свобода. Право казваше Димитър — трябва да им се помогне. Младежът се въодушеви. „Да им се помогне!“ Та той ли, който имаше някаква неясна представа за свободата, но гореше от жажда да я опита, да глътне от живителния й въздух, не иска да помогне на русите! Как бързаше той да види час по-скоро тези наши братя от далечния север, които и наяве, и в сънищата му се явяваха като кралимарковци! Да види тези юнаци, па тогава, ако ще, и да умре!

Но винаги, когато си спомняше за своя мъртъв баща, Грозю стискаше дръжката на своя дълъг нож и очите му блестяха зловещо. Струваше му се, че баща си той никога няма да прежали и да забрави. И той ще го помни — строг, наглед студен, но справедлив, работен и мъдър. Щом батю му Димитър казва, че е опасно и глупаво да отмъщават на бащините си убийства, тогава да направят нещо полезно, но да направят…

В първите дни на своето бягство братята печаха царевица, тикви, събираха диви круши се хранеха. Не искаха да ходят в селото за храна — ще ги зърне някой и виж, че стигнало до ушите на мюлязимина. В селото имаше няколко чорбаджии, които се подмазваха пред турските големци и всеки помисъл за свобода наричаха чапкънлък. Но сега, когато всеки ден очакваха пристигането на руските освободителни войски, и те си кютеха… Веднъж братя Гатеви намериха край корията едно заблудено шиле, което вечерта опекоха на шиш. Няколко дни те бяха сити и доволни. Но полека-лека и царевицата, и житото, и тиквите, та дори и дивите круши започнаха да изчезват от запустелия кър. Трябваше да се мисли за прехраната. На няколко пъти ту Димитър, ту Гочо, ту Грозю се промъкваха край градините на съседните селища и обираха изоставените торби на орачи и копачи. Но по такъв чакалски начин те не можеха да поминуват. Надяваха се, че досега братушките ще дойдат, ала ето, седмиците минаваха, а още нищо нямаше. Наистина турците все още се хвалеха, че напердашили московците и че скоро щели да ги изгонят там, откъдето са дошли, но на тези хвалби никой не вярваше. „Дано не зазимим тук — казваше загрижено Гочо. — А то инак ще изпукаме от студ и от глад.“

И денем скрити в някоя кория край шосето, и нощем, полегнали в някоя нива, братята наблюдаваха движението на кервани коли. Едни отиваха към Пловдив, други се връщаха. Нощем се виждаха огнените опашки, които локомотивите на препълнените влакове изхвърляха. Тези влакове носеха гибел за братушките. Но какво можеха да направят, за да ги спрат? Ако имаха барут, щяха да разрушат някой мост. Но откъде да вземат барут? Пък и да имаха, за това трябваше и умение, и знание. А те и тримата не знаеха как да боравят с барута.

Нощем братята се промъкваха край селото и се срещаха със случайни работници, закъснели в своите крайселски ниви и градини. От тях те научаваха какво става в селото. Да идат у дома си, за да видят майка си и снаха си, те не смееха. И не смееха не защото се страхуваха, че ще ги хванат — турците вечер се затваряха в Ставраковня хан и не се показваха, а защото, ако се научеха, че са ходили у дома си, щяха да избесят и жените, и децата.

Една вечер братята бяха се прехвърлили у един свой роднина, който живееше в горния край на селото. От него те взеха хляб, малко сланина, прахан, тютюн и се измъкнаха към полето. До една чешма, която наричаха Сухата чешма, тъкмо когато пресичаха шосето, те видяха някаква сянка, която се изправи зад високия зид на чешмата. Димитър попита по турски кой е.

— Мирен човек — отговори плахо и несигурно някой.

Димитър приближи предпазливо, със запъната пушка, и позна Запрянка Тамахкерин. Запрянко разказа, че Ставраки го наковладил, та мюлязиминът разпитвал що за човек е и не е ли душманин на падишаха и царщината му. Като знае с каква лека ръка турските власти сега бесят българите, той не смеел да се прибере у дома си — спял в плевнята на вуйчо си, по цял ден се укривал където и както завърне, и чакал с нетърпение руските войски, за да си отдъхне.

— Има ли задържани нашенци? — интересуваше се Димитър.

— Задържаха Русина Бачов и Христа Герджикангов, но го освободиха. Сега и те като мене са на тръни. — Запрянко помълча. — Русин вчера бил при вуйча Петра. Питал за мене, питал и за вас.

Димитър се интересуваше защо е питал за тих, но в първия момент той се учуди, че турците са задържали двама българи и са ги освободили. Обикновено зздържаните те или бесеха, или изпращаха някъде към Одрин. Като измери внимателно и остро момъка, Димитър се усмихна и хъкна леко.

— Защо е питал за нас? — кимна той настрана, към селото.

— Сигурно ще иска да дойде при вас.

— А ти откъде знаеш, че за това може да е питал?

— А за какво друго ще пита за вас? — Запрянко погледна със страх и с уважение пушките на братята. Сетне попипа ръкава на елека му. — А тая руба… каква е?

— Руба — отвърна неохотно Димитър.

— Аха — кимна Запрянко. И рече, като заекваше леко: — То… ако искате да знаете… и аз питах за вас.

— Кого си питал?

— Питах майка ви.

— И защо?

— Да дойда с вас.

Братя Гатеви трепнаха. Гочо се наведе и погледна внимателно Запрянка. Грозю кимна одобрително. Димитър хъкна пак и го тупна по рамото.

— Харно, че искаш да дойдеш с нас — рече Димитър.

— По-голяма дружина, по-голяма сила — допълни Гочо.

— Това и аз исках да кажа — седна на високия топъл камък Димитър и дръпна при себе си Запрянка. — По-голяма дружина, по-голяма сила. Така е и затова ти ще потърсиш и Русина Бачов, и Герджикангов Христа. Ако искат, нека и те да дойдат…

— Ще дойдат! — завъртя глава Запрянко.

— Само като им кажа, че още сте тука…

— Че къде да сме? — усмихна се закачливо Гочо. Запрянко се смути, преглътна мъчително и сви рамене.

— За вас се дрънка, че сте избягали при русите — каза той.

— Че къде са русите? — облещи се и се дръпна леко назад Димитър.

— Русите били на Балкана.

— На Балкана ли? А ти откъде знаеш? — дръпна го за ръкава на салтамарката Димитър.

— Завърнал се е Тянко Начев, нали носи с тяхната кола джепане, та той разказвал. Джепането те пренасяли до Казанлък… Други нашенци носели до Карлово… Там било страшно… в българските села не се мяркала жива душа. Което можело да избяга нагоре при русите, избягало, което не могло — всичко минало под нож.

С вълнение и с големи подробности Запрянко разказа как на дърветата край пътищата висели обесени българи. В Пловдив Тинко Начев видял, като карали човек с бозови дрехи и го блъскали в гърба. И изведнъж те спрели под един чинар, преметнали въже и го обесили. Човекът извикал: „Да живее България!“ — и увиснал на въжето.

Четиримата замълчаха. А какво ще стане тук, в тези села, през които са плъпнали озлобени турски бежанци? Ако русите пробият и тръгнат насам, кой ще закриля българите, докато ги освободят?… Още когато бяха в Чирпан, Димитър и Гочо слушаха за пожарищата и сечта в Старозагорско и Новозагорско…

Уговориха да се видят на другата вечер при Заешките дъбици.

6.

След седмица към дружината се присъединиха още четирма — Запрянко Тамахкерин, Русин Бачов, Христа Герджикангов и Теню Шарапа от Караджилар. Шарапа беше тенекеджия от Пловдив, преселен в това село. Няколко дни те дебнеха един турски лагер, докато да откраднат четири пушки. Но след това дружината като че се примири с всичко — тя само обикаляше кърищата и кориите и търсеше храна и подслон.

И ето, един ден, като се припичаха на слънце, полегнали върху вече прегорялата трева в корията, Шарапа въздъхна и удари приклада на пушката с коравата си длан.

— Е, кардашлар — рече той и изгледа поред всички. — Така ли ще гледаме със скръстени ръце?

— На устата ми беше! — приповдигна се Димитър. — Толкова време обикаляме като нерези… само желъди ли ще търсим?

И всички замълчаха, като се чудеха как да продължат по-нататък разговора. В гората беше тихо и спокойно и тук човек мъчно можеше да си представи, че сега кипи една страшна война, че гине народ, че хиляди и хиляди хора тръпнат и чакат свободата. Някакви птичета прехвръкнаха над малката дружина, кацнаха на срещната дъбица и като подскачаха от клон на клон, весело и любовно започнаха да цвърчат и да се гонят.

— А какво да правим? — дигна най-сетне глава и попита учуден Руси Бачов.

— Ще си вардим само кожичките! — изкриви уста Шарапа. — Ще гледаме да ги не одраска някой.

— Да обикаляме така, то се вижда — не бива! — обади се и Христо Герджикангов, който обикновено мълчеше и само слушаше с напрежение.

— А какво да правим? — повдигна се на лакът Запрянко Тамахкерин. — Аз викам — да си натискаме парцалите, докато да дойдат братушките… и без това какво ли можем да направим ние?

— Ще чакаме — наготово! — рече Димитър, цвъкна между зъбите си плюнка и смачка нервно угарката от допушената дебела цигара. — За кого са дошли да се бият братушките? За нас. Какви българи ще сме тогава ние, щом ще чакаме със скръстени ръце?

— Ами кажи ти какво да правим? — обърна се към него Христо Герджикангов. Ти по си врял и кипял в тия работи, по ги разбираш.

Поласкан и развълнуван, Димитър се разшава, обърна се с лице към Герджиканговчето и рече:

— Ще ударим турците отзад… колкото можем — толкова… все ще е от полза…

— Да ги ударим — потвърди като ехо Гочо и се обърна, за да измъкне табакерата си.

— А аз откога казвах! — рече с израз на дълбок упрек Грозю. — Тия турчоля са дошли не знам отде си, разположили се тук, грабят ни, трепят ни, а ние да ги гледаме. Дайте още довечера да бастисаме тия, дето са над Дерекьой.

— Е, много знаеш ти! — измери го продължително и строго Димитър. — Ние трябва да ударим не тия кокошкари, дето са плъзнали по кърищата, а ония, които помагат на турската войска.

Всички се ококориха.

— Кои? — мигна любопитно Шарапа.

— Аз викам — най-напред да ударим един от тези кервани, дето отиват да пренасят джепане — поясни Димитър.

— Но те са наши? — недоумяваше Русин Бачов.

— Наши са, българи са! — потвърди троснато Димитър и се приведе към него, като го пронизваше с острия си послед. — Но кому служат?

— Ти приказваш за тия, дето са на ангария? — още не можеше да проумее добре Русин.

— За тях.

Русин сви рамене и разпери ръце.

— Ама нали и батю ти Гатю е там — облещи се той.

— Там е. Та какво от това? — Димитър гореше, устните му трепереха нервно.

— И ти… ще посегнеш на него?

— Какво ще посягам на него! — махна Димитър, като че някаква мъка се отприщи от душата му. Ще посегна на воловете, на колата…

— Как ще посегнеш? — изгледа го под вежди и Шарапа.

— Много просто — ще избием воловете, ще строшим колите. — Той сви пестници, като че се готвеше да се нахвърли. Тези кервани от коли, които денем и нощем пъплеха по шосето за Пловдив, не му даваха мира, гнетяха го. Той не можеше да се помири, че наши, български коли покорно пренасят оръжие за тия, дето са ни заробили и ни трепят като кучета. Наши не наши — трябва да бъдат спрени, трябва да се помогне на братушките!

— Но те са наши, български? — дръпна се назад Русин. — Нали ще вържем ръцете на тия сиромаси?

Тъкмо този въпрос очакваше Димитър. Ех, какви патки са тия негови аркадаши — жалят за някакви хърби и за разхлопаните си коли, а не жалят за България!

— Ще вържем ръцете на турците! — удари с длан по приклада на пушката си той. — Български коли, а служат на турците! Е, питам ви аз — какви български коли са те?

Русин се отпусна и заклати тъжно глава.

— Прав си — каза той унило, като помълча малко, извади табакерата си и започна бавно и грижливо да си завива цигара. — Прав си — повтори той някак по-внушително, — какви български коли са те!

И всички пак замълчаха, вдадени в своите нови мисли. Най-сетне Шарапа плесна с ръце и намигна.

— Нека веднъж да се освободим от тия гаджали, па сетне и волове, и коли ще намерим…

— Ама защо и воловете? — изгледа ги бързо и поред Русин и в погледа му имаше и учудване, и молба, и тъга. — За колите разбирам, ама за воловете…

— Ние да решим, па какво ще зяносваме, ще видим — рече Шарапа, на когото досади тая разпра.

— Нали решихме? — разшава се и Гочо.

— Решихме, но сега трябва да видим кога, къде, как — дигна ръка Димитър. — Без план не може…

Малката дружинка реши да нападне някой керван над горните села и да го нападне нощем. Димитър и Гочо, които имаха низамски дрехи, щяха да спрат керванджиите и да ги извикат напред. През това време другите „комити“, както те сами се наричаха, щяха да подберат спиците на колелетата.

Три дни те дебнаха над селото Мюселим. На третия ден привечер се зададе керван около стотина коли. Керванджиите дремеха, подпрени на каприте, и от време на време смушкваха с остените уморените добичета. Беше още горещо и задушно. Шосето беше разбито, неравно, разхлопаните дървени колелета тропаха, а воловете дигаха прах.

— Ще спрат в нашето село — рече Димитър. — И тъкмо като се мръкне, ще поемат нататък. Сега — на път! — изкомандува той и дигна пушката си.

Дружинката пое през кориите, които се точеха все край шосето. Кориите бяха редки и ошмулкани от напъдения добитък, та комитите лесно се провираха. Излязоха много на юг, след това се спуснаха на северозапад и след час слязоха до корията над Дерекьой. Заобиколиха малък бежански лагер и — вече в тъмнината, поеха към шосето за Пловдив. Бледожълтата лунна светлина се разливаше по смълчаното поле като от някакво мижаво газениче. Но комитите бяха доволни, защото инак щяха да изпотрепят краката си през синорите и драките. Освен с дългите пушки, освен с револверите, затъкнати в поясите им, те бяха въоръжени и с четири брадви. Като наближиха мястото, дето щяха да причакат кервана, те поседнаха, за да си починат. Като опитваше с пръст острието на една от брадвите, Димитър рече:

— На мене все ми се чини, че ще бъде по-харно, ако освен на колелетата хряснете по една брадва и на воловете. — И понеже всички се спогледаха учудени, той допълни: — Цапардосай го по един път в хълбока, пък турчолята нека да му събират карантиите.

— Да не закачаме добитъка — забележи хрисимо Русин. — Нали така се разбрахме?

— Турците ще найдат коли — въздъхна леко Димитър.

— Че те и волове ще найдат! — възрази Шарапа.

— Ама ще потърсят малко повечко! — каза Димитър.

— Че те и коли ще търсят.

— Коли се намират по-лесно.

— Ба! — усмихна се горчиво Шарапа. — Като вземат колата, ще вземат и воловете… Нали не са им стока! Раята носи…

— Е, харно, харно — отстъпи Димитър, изправи се, разгледа се на всички страни, ослуша се и кимна: — Хайде, там ще си поотдъхнем. — На всички се искаше да се поизпънат още малко, да изпушат още по една цигара, но трябваше да се върви — ще си отдъхнат на определеното място, ако, разбира се, керванът не допъпли скоро-скоро.

И дружината отново пое напреки през нивите, като не се отделяше много надалече от шосето. И колкото повече наближаваха, толкова по-често започнаха да се оглеждат и да се ослушват. Всички се вълнуваха, но никой не се издаваше. Ето толкова време шетат по кърищата, подгонени като вълци от турската власт, а досега нищо комай не са предприели! За пръв път те отиваха да извършат нещо, което щеше да помогне на братушките. Те знаеха, че с това войната няма да се свърши. Но те изпълнявха един свой дълг. И ако стотици и хиляди като тях из поробените още краища на България направят по толкова, агаларите ще получат удар и в гърба…

По едно време по шосето изтрополиха коне. По очертанията на ездачите и по говора, който долетя до комитите, беше ясно, че това са турци. Когато отминаха, Димитър каза:

— Башибозук. Отиват някъде да бастисват. Дано само не налетим на такава сган, като спрем кервана — ще трябва да пратим по някоя шикалка…

Дружината заобиколи селото от юг и продължи край шосето. На едно място Димитър се спря, огледа се, като се сниши, за да разпознае по-добре местността, и рече:

— Тук.

Настаниха се зад един синор. Не трябваше да говорят, не трябваше и да пушат. Но мина час, минаха два часа, а керванът още не се показваше.

— Да не са кривнали бре? — ядосваше се и пухтеше Шарапа.

— Никъде няма да кривнат — успокои го Димитър. — Всички отиват в Пловдив, ами се отягат. И така трябва.

Мина още един час. Комитите отначало шептяха, сетне започнаха да приказват по-високо, а на края, отмалели за тютюн — и запушиха. Те пушеха уж приведени, в шепите си, но все пак цигарите им святкаха от време на време.

Полунощ беше преваляло, когато керванът се зададе. Комитите се снишиха, провериха оръжията си. Димитър напомни отново кой какво ще прави, дръпна Гоча и му кимна да го следва. Гочо тръгна дебнешком, малко приведен, като че щеше да лови заек. На всички се струваше, че ей сегичка ще влязат в сражение и поради това устата им засъхнаха, краката им се подкосиха леко. Обущарите избързаха напред, снишиха се в тревясалата канавка и когато безгрижните колари наближиха, той изскочи и извика високо по турски да спрат. Първият от коларите, оня, който водеше кервана, беше се облегнал на капрата и изведнъж се изправи. Макар да минаваха за царски хора, никой не знаеше дали някъде по пътя някои башибозуци няма да ги нападнат… И ето…

Воловете, които и без това пристъпяха лениво, спряха. Димитър приближи първата кола и заповяда на коларя да слезе. Коларят, момък на около двайсетина години, се смъкна полумъртъв от страх и не знаеше какво да прави.

— Всички да оставят колите и да дойдат тук! — заповяда по турски Димитър. Гочо, запънал застрашително пушката си, стоеше настрана и по-назад. Той беше нещо като охрана.

— Ние сме царски хора — приближи един по-възрастен колар и като разпозна низамските дрехи, се поуспокои. — Ние отиваме по царска работа във Филибе — поясни той.

— Ще видим кои сте и какви сте — рече Димитър с тон на човек, който е свикнал да разпорежда.

Коларите, около стотина души, тръгнаха плахо, като се блъскаха в тъмнината. Те не знаеха нито кой ги спира, нито защо ги спира, нито накъде ги води. И, кой знай защо, тях ги плашеше не толкова Димитър, който вървеше напред, а Гочо, който крачеше зад канавката и ги следеше зорко.

Колоната беше изминала около двесте разкрача, когато изотзад, откъм колите, се дочуха бързи и силни удари. Коларите се извърнаха. Димитър заповяда никой да не се обръща. И колоната мълчаливо, като гъсеница, се проточи напред. Ударите откъм колите не стихваха, долиташе някакъв трясък, нещо там се ломеше, нещо ставаше. Но коларите, обезсилени от страх, крачеха като насън и вече не смееха нито да се обърнат, нито да попитат какво става. Те бяха уверени, че са обкръжени с цял табор башибозуци, които ги извеждат на по-сгодно място, за да ги ограбят и избият. Като стигнаха на около километър от мястото, където ги спряха, Димитър заповяда да минат вдясно и да седнат. Всички се извърнаха, та погледнаха като добичета, и покорно свиха надясно. Само един от тези смразени от страх хора се откъсна и с всички сили хукна надолу към Марица. И той, а и ония от другарите му, които го забелязаха, очакваха, че ще пропукат пушки. Но никой не гръмна, дори не му извика да спре.

„Рая! Истинска рая! — рече си гневно Димитър. — Само един се осмели да избяга. Другите се скупчиха като шилета…“

Димитър извика властно да седнат, а сам се отдръпна при Гоча и му поиска цигара. Гочо му подаде табакерата си. Той зави бавно едро нарязания тютюн, запали с късче прахан и облекчено пое топлия лютив дим. Отгоре, откъм колите, вече не се чуваха удари. „Свършили са“ — рече си Димитър. И мина пак към дясната канавка. Като се изправи върху някакъв речен чакъл, който се плъзгаше под краката му, той извика високо:

— Никой да не мърда оттук до сутринта! И махна с ръка на брата си.

Колелетата на кервана бяха изпотрошени. Обикновено четиримата комити с брадвите чупеха по едно предно и по едно задно колело. Сухите синци се чупеха с трясък. Изпоядени наплати падаха в пепелта на разбитото шосе. Воловете се въртяха неспокойно, блъскаха се в процепите и се успокояваха, когато ударите на колелетата се пренасяха някъде по-напред.

— Готово ли е? — спря се при първата кола Димитър. И като видя, че наистина всичко е изпотрошено, рече повелително: — А сега назад!

7.

Застудя. Тази година зимата дойде бързо, с киша и фъртуни. Едни от турските бежанци се прибраха на сушина в околните села, а други се запиляха надолу към Цариград. По шосето за Пловдив продължаваха да се влачат кервани. Керванджиите бяха завити с дебели ямурлуци, обути с високи навуща, загърнати, отрупани с дрехи. Случаят с нападението върху кервана преди време озадачи турските управници в Пловдив, но сега те нямаха охота да се занимават с такива въпроси. Поразията не бе кой знай каква, а и след ден-два набраха нови коли от съседните села.

След нападението малката дружинка се укри в горните кории и там се шляя, докато да завалят първите студени дъждове. Няколко дни те се свиваха в корубите на старите дъбове, сетне се опитаха да си направят колиба, намислиха да изкопаят землянка и да дочакат освободителите, но тъй като им се струваше, че войната всеки ден може да свърши и те няма защо да се морят, слязоха в една от запустелите воденици и там останаха десетина дни. А когато мраз скова земята, те се прибраха в Дервент. Ала за всички беше ясно, че в Дервент е опасно да стоят. Опасно беше не само защото навсякъде се говореше за тях, но и защото селото беше свърталище на разни турски големци. Оттук всеки ден минаваха низами, башибозуци, пресрещаха се коли — едни отиваха за Пловдив, други идеха от Пловдив…

През един ясен, но студен ден на ноември се завърна и Гатю. Той беше простинал, беше начумерен и зъл. Дервентци, които заминаха след него да пренасят оръжие, му разказаха за бедата, която е сполетяла баща му. Той се лютеше не само на османлиите, които бяха като бесни кучета, сърдеше се и на братята си, че не са мирували, докато да се изясни положението. Много пъти той беше пътувал с колата си до Казанлък и Карлово, беше чувал бумтенето на топовете към Шипка, много бесилки и много сеч беше видял из българските села, но когато видя майка си, сгърчена от болка и скръб, когато зърна жена си, съсипана от немотията, душата му се потресе. Двете жени, останали сами и безпомощни, пестяха оскъдната храна, даваха само на децата, но зимата идеше тежка и страшна и както изглеждаше, семейството щеше да остане без трошица хляб през найстудените дни. През студените дни щяха да се свършат и дървата. За няколко седмици косата на младия мъж посивя, бузите му хлътнаха, очите шареха трескаво. Той попита за своите братя, откри ги и една вечер се видя с тях. Срещата стана у тъща му. Той се канеше да ги сгълчи за това вироглавство, което донесе такива беди в дома му и върху толкова още къщи в Дервент, но като ги видя брадати, окичени с оръжие, стегнати в низамски дрехи, наметнати с тежките ямурлуци, нещо се прекърши в душата му и той се разплака. Та това бяха то народните борци, тези вардеха българщината, те сега помагаха на братушките! И вместо да се сърди, той обеща да даде всичко, което е по силите му. На прощаване Димитър попита как са с брашното. Гатю повдигна рамене.

— Имаме още за някой ден, па сетне… не знам — отговори той унило.

— Може ли да се купи? Намира ли се? — Димитър го гледаше загрижено и чакаше търпеливо да чуе какво ще му каже.

Гатю повдигна вежди.

— Може — рече той, като помълча и съобрази добре. — Само че… много е поскъпнало… а и още ще поскъпне…

— А пари няма, нали?

— Няма.

Димитър разкопча елека си, извади отвътре дълбока кесия и я размота. Сетне кимна и към Гоча.

— Вади и ти своите грошове! — каза повелително той. — Нали са рекли — бели пари за черни дни… Е, от тия по-черни дни едва ли ще дочакаме.

Той отброи една шепа лири и една шепа махмудии, ирмилици и бешлици и му ги подаде.

— Купи брашно, но купи още сега, защото то още ще поскъпне — предупреди Димитър. — Тая зима чорбаджиите ще изметат парите на сиромашията… Тук са две хиляди и петстотин гроша. За нас, тримата, остават още около петстотин. Това е всичката ни сермия. Толкоз години сме ги пестили, от голо гърло сме ги делили, уж дюкян да си отворим. Ама ти сега гледай децата, да има там какво да ядат, па като се освободим, ще мислим за сетнините…

Димитър говореше тихо, но внушително, от сърце. Гатю слушаше, кимаше леко с глава и преглъщаше сълзите, които напираха. Какви лоши мисли беше премислял той за своите братя! И особено за Димитра! А ето какъв бил Димитър!

Двамата братя се нахраниха, подсушиха се, постоплиха се и се преоблякоха. Те смениха дрехите си, които бяха неудобни, и си заминаха. В землището на Дервент се въртяха още около седмица. Но тъй като студовете ставаха все по-люти, дружинката се оттегли в Кетенлик. Селото беше малко, сиромашко, захвърлено сред голи чукари, недалече от Родопите. И хората, в които отседнаха, бяха добри, и турци тук много-много не се мяркаха, но поради непредпазливостта на Шарапа всички съседи научиха за необикновените гости. И тъй като можеха да попаднат в ръцете на турската власт, предадени неволно от никоя бъбрива съседка, дружинката се прехвърли в Караджилар. Това село беше голямо, с много будно българско население, в самото подножие на Родопите. Тук комитите научиха, че русите настъпват и че турците бягат. Че положението на османлиите не е добро, можеше да се разбере дори от бежанските кервани, които в това тежко време пъплеха по шосето за Хасково. Пред Нова година вече пролича, че скоро многонековната тирания на османлиите ще свърши. Турците от близките села, сгушени в пазвите на планината, станаха неслокойни. Мнозина от тях бяха ходили в Стиминех, за да разберат какво стам. И се връщаха омърлушени, с наведени глави.

Скоро откъм северозапад започнаха да се чуват глухи тътнежи.

— Слушайте! — сочеше Димитър. — Руски топове!

— Може да не са руски — забеляза колебливо Шарапа. — Може да са турски.

Но Димитър махна решително с ръка.

— Турските топове не могат да гърмит така силно! — заяви той с такъв тон и с такава непоколебима решителност, че и комитите, и стопаните го изгледаха възторжени, готови да хукнат навън с радостната вест, че братушките вече са тук, вече се чуват…

Неочаквано за караджиларци в селото им нахълта и се спря голяма турска войска. Тази войска имаше и топове.

Отначало комитите помислиха, че са ги усетили и че идват да ги ловят. Те се изпокриха из тавана на къщата и започнаха да се готвят за отбрана. Решиха да не се предават. „Все едно — викаше Димитър, — те ще ни обесят, барем да изчистим няколко от тия мърди.“

Ала скоро стана ясно, че тази низамска част бягаше от руските войски, които вече превзели Филибе. Тук низамите смятаха да дадат отпор на братушките, които настъпвали по шосето за Хасково и Одрин.

Хората тръпнеха и от радост, и от уплаха, защото никой не знаеше дали в своето отчаяние турците няма да ги подберат и да ги замъкнат към Анадола. Та малко ли жени и дечурлига бяха забрали те откъм Балкана! Една част от тези клети българки и българчета, отървали се по чудо от ятаганите на башибозука, бяха докарани в Араповския манастир „Света Неделя“. Младите и хубави невести и моми не се мяркаха навън от къщите, защото се бояха да ги не отведат аскерлиите.

Но турските войници и офицери бяха много уморени и много смутени, та никой не дръзна да влезе в българска къща за зулумлуци. Още щом се настаниха в селото, военните започнаха да се укрепяват, нагласиха оръдията, зачакаха. А бумтежите вече се чуваха към Стиминех, там, види се, руси и турци бяха се счепкали. Турските военни власти забраниха на българите да излизат от селото. И тази заповед озадачи комитите. Защо турските военни власти не позволяваха на българите да излизат извън селото?

— Стяга ги калеврата! — рече възбудено Шарапа. — Трябва да видим.

— Дали не можем да се промъкнем до братушките? — попита Димитър.

Но той не попита, за да му отговорят, неговият въпрос приличаше повече на подкана да тръгнат.

Решиха още същата нощ да поемат долу през драките и да намерят пролука, за да се доберат до руските войски.

Като разузнаха внимателно, малко преди полунощ те се измъкнаха по двойки. Шарапа и Гочо излязоха първи. След тях, малко наляво, тръгнаха Русин и Запрянко. Надясно поеха Димитър и Грозю. Димитър се боеше да остави с другите малкия си брат — той беше непредпазлив, буен, можеше да направи някоя пакост.

Първата двойка попадна в клопката на турски пост. Докато да разберат какво става, Шарапа и Гочо бяха заобиколени и заловени, завързани и откарани в щаба на войската. Другите две двойки се събраха на уреченото място и оттам, брулени от нощната виелица, стигнаха до русите. Разказаха за разположението на турските части в Караджилар и придружиха една група, която нападна ненадейно турците. Едни разгони, други плени, трети изби. Плени и оръдията, без дори да гръмнат. В Караджилар научиха за съдбата на Шарапа и Гоча. Двамата комити бяха отведени нанякъде, но къде бяха отведени, никой не знаеше.

Шарапа призна всичко, той издаде и Гоча. И още на следния ден след пленяването, по тъмно, ги отведоха в Дервент. Там смятаха да разпитат близките на Гоча, защото той мълчеше, сумтеше, гледаше накриво своите следователи и от време на време само цъкаше през равните си зъби гъста, оскъдна плюнка…

8.

Руските войски се спряха в Папазлий. Жителите на Дервент Енимахле не спаха през цялата нощ. Бабите се кръстеха пред иконостасите и се молеха да бъдат завардени от беди и сеч в тези последни часове на робството. Всички очакваха, че до сутринта русите ще бъдат в селото. И защо ще се бавят, че до Папазлий има само два часа път!

Турските войници в Ставраковия хан събираха партакешите си. Младият мюлязимин беше умислен и нервен. Той нямаше още заповед за отстъпление, а всеки момент московците можеха да го пленят. Ако го пленят другаде, той ще отърве кожата, но ако го спипат тук, дето избеси толкова невинни хора, няма да му простят. И той псуваше пашите, които минаваха с файтони и на коне, бягаха към Цариград, а на него заповядаха да стои още. Защо?

Но русите не настъпиха и селото осъмна в трепет и страх. Никой не смееше да си подаде главата навън. Хората чакаха покорни и смъртта от турския ятаган, и свободата от руския щик. Кое щеше да ги сполети в тези новогодишни дни, никой не знаеше.

А по шосето през селото течеше объркана върволица от турски бежанци. Мършави волове, посинели от студ, влачеха с последни сили претоварените коли. В колите лежаха болни кадъни, помръзнали деца, вкочанясали гъжвалии старци. По-младите и по-здравите дърпаха воловете или се тътреха отстрани. Когато воловете се подхлъзваха по заледеното шосе и падаха, безсилни да се движат вече, хората ги разпрягаха, издърпваха колите настрана оставаха така — под студеното и страшно небе. И над селото, и под селото бяха разпрегнати много такива коли. С надежда да ги подкрепят, за да продължат по-нататък, те замръзваха и не осъмваха — цели семейства оставаха да лежат мъртви в колите, свити, вкочанясали…

В ливадите под селото имаше истински лагер на смъртта. Тук-таме само някои се опитваха да си напалят огньове, но сухите върбови клони бяха смъкнати преди тях и те оставаха така, загледани тъжно и тъпо към запад, отдето минаваха омърлушени аскери, префунели от студ, бездушни, загрижени само за своята кожа. Никой не се заемаше да погребва умрелите.

Но защо освободителите се бавеха още? Дервентци нямаха вече сили да чакат.

На 6 януари призори турците се оттеглиха. Но никой още не знаеше това и никой още не смееше да се покаже от къщата си навън.

Утрото на този велик ден беше ледено, земята беше скована, широките комини пушеха лениво, из дворищата и пустите улици миришеше на тезек. На разсъмване откъм шосето за Пловдив се показаха конници. Като наближиха крайните къщи на селото, те се развърнаха наляво и надясно по шосето и стигнаха до плетищата. Някои от изплашените стопани ги забелязаха, ала не се показаха, защото още никой не знаеше какви са и откъде идат.

Но само след няколко минути новината, че в селото са пристигнали руси, се прехвърли през всички дворове, мегдани и улици. И народът се юрна навън. Да, това бяха те, дългоочакваните незабравими освободители! И какви младички, и какви весели са те! И всички със сини очи, гаче една майка ги беше раждала! Скоро дойде чичо Гого, сетне довтасаха двамата свещеници, излязоха като из бърлогите си чорбаджиите, юрнаха се мъже и жени, децата търкаха нослетата си, подсмърчаха и се бутаха да видят необикновените гости.

По-късно в селото влязоха и първите руски военни части. Народът ги посрещна с хляб и сол. Хората бяха облекли новите си дрехи и бяха се сипнали от двете страни на пътя. С тези части пристигнаха и комитите. Димитър пръв видя майка си и като се провря между струпаните жени, които бяха се разцвърчали, хвана ръката й и я целуна. Майката го прегърна, отмаляла от най-тежки страхове и предчувствия. Тя целуна и своя мизинец, който й се видя възмъжал, по-едър и по-внушителен.

— А Гочо къде е? — огледа се тя на всички страни. Димитър беше подочул, че Гочо и Шарапа са пропаднали, но къде и как бяха пропаднали, той още и сам не беше научил. Единственият човек в Дервент, който беше ги видял, беше старият Ставраки, но много нещо беше набъбрил той за Гатювското обущарче и поради това сега мълчеше. Той видя сам как тази сутрин още в тъмно мюлязиминът ги натовари в някакво ландо и ги препрати към Хасково, но какво му влизаха в работата тия двама разбойници.

— Ние се разделихме… той беше заедно с Шарапа от Караджилар… не знам къде са отишли — смънка Димитър, без да я погледне.

Повярва ли майката, Димитър не разбра, но тя клюмна и черният тюлбен падна над сухото й сбърчено лице. От лятото досега тази жена така беше се изменила, че и децата й не можеха да я познаят. Тя беше така съсипана, толкоз изстрадала, че както им се струваше, не й бяха останали сили дори за плач.

Хората сочеха Димитра, захвалваха Грозя, дивяха се на тяхното оръжие, приказваха с почуда за техните подвизи, които стократно бяха преувеличили, и се оглеждаха, питаха: „А Гочо къде е?“

Гочо къде е, ето този въпрос гнетеше и Димитра. Той беше свързан със своя по-малък брат от години, с него работеше занаята, с него делеше залъка си, с него споделяше всичко, с него беше тръгнал на живот и на смърт… и сега, тъкмо в този славен ден, него го нямаше.

9.

На 11 януари към обед в Дервент Енимахле пристигна генерал Гурко. Генералът яздеше на кон. Лицето му беше заруменено от студа, по чаталестата му брада имаше скреж. Посрещнаха го със сол и хляб. Старият учител Тахчиев беше приготвил приветствено слово. Той застана твърде театрално пред прославения руски пълководец, поклони се дълбоко и след това изпъчи назад глава. Но още от първите думи се забърка, защото забрави как да го нарече — ваше превъзходителство или ваше високоблагородие. И накрая старият учител отсече: „Ваше превъзходителско високоблагородие.“

Генералът изслуша внимателно приветствието, поблагодари, стисна му здраво, сърдечно ръката и след това се ръкува поред с всички, които бяха се струпали. Един хлапак, който зяпаше ботушите му, той погали по главата. „Маладец!“ Хлапакът се ухили. Гурко го попита нещо. Преводачът предаде: „Негово превъзходителство пита искаш ли да се учиш за офицер?“

— Кажи! Кажи! — наведе се покровителствено старият учител към смутеното и зачервено момче. Искаш ли да станеш и ти такъв офицер?

— Искам! — отвърна смутено момчето и подсмъркна шумно.

— Добре — каза генералът и пак го погали по главата. — Сега вече България е свободна, сега на нея ще й са нужни и офицери. Но трябва да се учиш добре — допълни той.

— Учи се, добре се учи — рече поласкан Тахчиев, защото момчето беше негов ученик.

Преводачът, който придружаваше свитата на генерал Гурко, поговори малко настрана с чичо Гого. Попита го не би ли могъл генерал Гурко да отседне за малко, да си поотпочине, защото непрекъснато е яздил. А и да похапне малко. Чичо Гого веднага прати сина си у най-редовития човек в селото. Той имаше двуетажна къща с чардак, с хубава соба-одая, чисто и богато наредена. В къщата шетаха три снахи и една умна и още твърде запазена свекърва. Само след половин час, докато генералът да се види със селяните, които прииждаха при него, всичко за високия гост беше приготвено. Тъй като къщата беше наблизо, цялата свита тръгна пеша. Гурко вървеше с широка крачка, стъпваше някак разкрачено и твърдо, като че мереше разстоянието. На външната стълба го посрещна домакинът. Той беше на около 65 години — здрав, бодър и умен старец, работлив и примерен, но твърде стеснителен. Зад него чакаше стопанката. Тя повдигна тюлбена си, ръкува се и се поклони ниско.

Горе на чардака бяха наредени трите снахи. Те също се ръкуваха със знатния гостенин и поред му целунаха ръка. Гостенинът влезе пръв в одаята. Той се огледа — стаята беше много чиста, проветрена, постелена с домашно тъкани шарени черги. Генералът свали шинела си и го подаде на адютанта си, който го следваше като сянка. Стаята беше приятно затоплена, кюмбето пърпаше весело и през тесния отвор играеха кървавочервени отблясъци.

Гостенинът седна на миндера насреща и разтърка ръце. И започна шетня около закуската, която му приготвиха. Когато всичко беше завършено, той попита дали може да се намери чаша вино. Домакините се спогледаха. Тази година, поради войната и турските бежанци, гроздето беше прахосано — една част турците изпокрадоха, а друга част окапа и пропадна. Чичо Гого и Тахчиев изброиха всички дервентци, у които можеше да се намери вино, и поръчаха на своите хора да се пръснат и да донесат, където намерят. Намериха само у един не дотам заможен селянин, който беше си приготвил буренце с вино от асма. Поднесоха на генерала чаша от това вино. Той я пое, благодари и изпи половината. Стопанката пое чашата, попита дали ще иска още, сетне се отдръпна към вратата, без да разбере да чака ли така, или да не чака.

Генералът бързаше. След малко той излезе и възседна своя кон. Тълпата, която чакаше на двора и на улицата, го изпроводи. Свитата яздеше бавно, та изпращачите да могат да я следват. Стигнаха края на моста, минаха го, щяха вече да се разделят, когато отсреща откъм Близнаковата воденица изскочи мъж. Той тичаше насреща и махаше ръце като побъркан. Конниците спряха, чичо Гого се спусна и посрещна изплашения мъж.

— Какво има? — завъртя той строго глава. — Какво си се развикал като луд.

— Във воденицата има обесени… двама! — каза мъжът и посочи назад.

Неколцина от изпращачите, между които беше и Димитър, се спуснаха. Ужасно предчувствие парна някъде дълбоко в съзнанието коравия обущар.

Наистина на гредите във воденицата висяха двама мъже, вкочанясали от студовете, с изцъклени очи, с посинели езици, грозни и страшни.

Още щом отвори вратата, Димитър позна брата си. Нещо се завъртя пред очите му, той примижа и се подпря на стената. До Гоча, само на един разкрач, висеше Шарапа.

Доложиха на генерал Гурко за обесените. Преводачът му обясни, че това са български патриоти, които са действували в тила на турците. Били всичко шестима. На път към руските части, за да им разкрият позициите на врага, двама от тях били заловени, мъчени, разкарвани и обесени. Генералът изслуша внимателно обясненията, учуди се, че такава малка група е действувала толкоз дълго време в тила на врага, слезе от коня и тръгна към воденицата. Сториха му път. Той видя обесените, изпъна се, отдаде чест и рече:

— Да бъдат погребани с военни почести.

Старата Гатевица като че не можа да проумее онова, което отначало се опитаха да й разкрият със заобикалки и което най-сетне й казаха направо. Тя не повярва. Тези хора като че се шегуваха. Тя изскочи на улицата, изскочи по аладжа, без джубе, разчорлена, облещена, устремена като безумна. Никой не беше й казал, че обесените са отнесени в църквата, но тя хукна нататък.

Когато влезе в двора, хората, които бяха се струпали около мъртвите, се раздвоиха и й сториха път. Майката приближи, отметна чергата, с която беше покрит синът й, видя страшното лице, изправи се, помъчи се да изплаче, сетне, като че не й достигна въздух, тя само хълцукна, преви се и се строполи в ръцете на Димитра…

И в двора на църквата, и на улицата, и над цялото село, което допреди малко шумеше опиянено от свободата, настъпи зловещо безмълвие.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.